Дата документу 29.10.2025 Справа № 333/9021/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/9021/21 Головуючий у 1-й інстанції: Михайлова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1429/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кочеткової І.В.

Онищенка Е.А.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гончара Дмитра Володимировича, представника ОСОБА_2 - адвоката Патяк Андрія Станіславовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору про поділ майна подружжя та договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору про поділ майна подружжя та договорів дарування недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі Договору про відступлення права вимоги, укладеному 18.04.2016 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі - ПАТ «ОТП Банк», Банк) та ОСОБА_3 , вона отримала право вимоги виконання ОСОБА_4 боргових зобов`язань за Кредитним договором в розмірі 818 150,86 швейцарських франків (21 777 459, 09 грн.).

Однак задовольнити свої кредиторські вимоги вона не має можливості, оскільки відповідачі «вживали право на зло» і використали поділ майна подружжя шляхом укладання Договору про поділ майна подружжя та Договору дарування для уникнення виконання ОСОБА_4 зобов`язань за Кредитним договором, виконання рішення суду про стягнення боргу, яке набрало законної сили, та унеможливлення звернення стягнення на майно, діяли недобросовісно та допустили зловживання правами щодо неї, як кредитора.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсними:

- договір про поділ майна подружжя, укладений 29 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 945);

- договір дарування, укладений 29 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 946);

- договір дарування, укладений 18 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. (зареєстровано в реєстрі за № 716).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договору поділа майна подружжя та договорів дарування задоволено.

Визнано недійсним Договір про поділ майна подружжя, укладений 29 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 945).

Визнано недійсним Договір дарування, укладений 29 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 946).

Визнано недійсним Договір дарування, укладений 18 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. (зареєстровано в реєстрі за № 716).

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 265,87 грн. з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гончар Д.В. та представник ОСОБА_6 - адвокат Патяк А.С. подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Гончар Д.В. посилається на те, що договору дарування, укладеного 18 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. (зареєстровано в реєстрі за № 716) не існує. Він не досліджувався під час розгляду справи та відсутній у матеріалах справи.

Договір про поділ майна подружжя не змінював правовий статус майна, яке було предметом зазначеного договору. ОСОБА_4 був власником цього майна відповідно до шлюбного договору і міг його подарувати без відповідного розділу. Зазначений розділ було запропоновано нотаріусом для зменшення витрат щодо переоформлення майна. Вважає, що порушень норм діючого законодавства під час укладення договору про поділ майна подружжя не було. Суд визнав його таким, що укладений з порушенням норм матеріального права, а не фраудаторності. ОСОБА_2 отримавши на підставі договору про поділ майна подружжя від 29.08.2014 року та договору дарування від 29.08.2014 року право власності на 1/2 частину будівлі адміністративно-господарського корпусу літ. В-3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у цей же день 29.08.2014 року здійснила дарування цієї частки ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга представника ОСОБА_6 - адвокат Патяк А.С. мотивована тим, що визнання договору про поділ майна подружжя та договорів дарування фраудаторними правочинами суперечить висновками Верховного Суду, оскільки вони не містять одночасно усіх ознак фраудаторності.

Так, договір дарування, укладений 29.08.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не був укладений між близькими родичами, оскільки шлюб між ними на той час вже було розірвано.

У ОСОБА_4 після відчуження майна за договором дарування, залишалось інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Зокрема, це 11 земельних ділянок, які в подальшому були відчужені ОСОБА_4 рідній сестрі - ОСОБА_7 , яка є позивачем у даній справі, та житловий будинок, який був предметом іпотеки, та був відчужений ОСОБА_4 у 2015 році, тобто через рік після укладання договорів про поділ майна подружжя та договору дарування у 2014 році.

Крім того, зазначив, що Договір дарування, укладений 18 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. (зареєстровано в реєстрі за № 716) не досліджувався судом, відтак не зрозуміло, яким чинам його було визнано недійсним.

Представник наголошує, що під час поділу майна 29.08.2014, ОСОБА_10. не знала про розгляд справи про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк».

Від представника ОСОБА_3 - адвоката Боярської В.Л. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому вона просить залишити апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гончара Д.В. та представника ОСОБА_6 - адвоката Патяк А.С. без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалене обґрунтоване та законне судове рішення, а викладені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду.

На противагу доводам апеляційних скарг зазначає, що ОСОБА_4 після розірвання шлюбу ще тривалий час проживав разом з ОСОБА_6 (до кінця 2015 року), відповідно особи були пов`язані сімейними стосунками.

На спростування доводів в частині відсутності у матеріалах справи копії договору дарування від 18 лютого 2019 року, представник ОСОБА_3. зазначає про наявність у матеріалах справи Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є належним та допустимим доказом та підтверджують факт переходу права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 саме на підставі договору дарування від 18 лютого 2019 року № 716, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.07.2007 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством ОТП БАНК (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОТП БАНК ) було укладено Кредитний договір № МL 201/317/207.

17.12.2012р. ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № ML-201/317/2007 від 10.07.2007р. (справа № 812/11176/12, яка ухвалою від 05.04.2013р. об`єднана в одне провадження зі справою № 333/1379/13-ц) за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним Кредитного договору).

19 січня 2016р. рішенням апеляційного суду Запорізької області було скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2014р. по справі № 333/1379/13-ц та було ухвалено нове рішення, яким були задоволені позові вимоги ПАТ «ОТП Банк» та вирішено:

- стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" в рахунок заборгованості за кредитним договором 888 150, 86 швейцарських франків (21 777 459 грн. 09 коп.).

- стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" витрати пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 2 513 грн.

- стягнути з ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" витрати пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 2 513 грн.

18 квітня 2016р. між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі - ПАТ «ОТП Банк», Банк) та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1 якого Банк (первісний кредитор) передав у повному обсязі, а ОСОБА_3 (новий кредитор) прийняла на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за Кредитним договором № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р., укладеним між Банком та ОСОБА_4 .

Відповідно до Актів прийому - передачі від 18.04.2016р., які є невід`ємною частиною договорів про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором поруки, Банк передав, а ОСОБА_3 прийняла оригінал Кредитного договору № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р. з усіма змінами та доповненнями, оригінал Договору поруки № SR - ML - 201/317/207 від 10.07.2007р. з усіма змінами та доповненнями.

Згідно із вимогами п. 8 Договору про відступлення права вимоги первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за Кредитним договором в п`ятиденний строк з дня укладання даного договору шляхом надсилання боржнику відповідного повідомлення цінним листом із повідомленням про вручення.

На виконання вказаної вимоги Банк 19.04.2016р. надіслав ОСОБА_4 письмове повідомлення № 04/04 - 2016 про зміну кредитора, яким повідомив про перехід до ОСОБА_3 прав кредитора за Кредитним договором № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р.

06.12.2022р. ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя було замінено вибулого стягувача - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» на правонаступника - ОСОБА_3 у виконавчому листі з виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 19.01.2016р. у справі № 333/1379/13-ц та поновлено ОСОБА_3 строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Отже, ОСОБА_3 набула прав кредитора, зокрема за Кредитним договором № ML - 201/317/2007 від 10.07.2007р.

23.06.2023р. приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя від 03.05.2023р. № 333/1379/13-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі - 888 150, 86 швейцарських франків (21 777 459 грн. 09 коп.).

22.07.2013р. (після відкриття Комунарським районним судом м. Запоріжжя ухвалою від 03.06.2013р. провадження у справі про розірвання шлюбу) ОСОБА_4 та ОСОБА_10 уклали Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., реєстраційний номер 134.

За умовами п. 1.2. Шлюбного договору сторони домовились, що майно, нажите під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя за винятком майна, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою приватною власністю того із Подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано, а також майна, щодо якого цим договором визначено особливий правовий режим.

Згідно п. 2.6 Шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя є майно:

- нежиле приміщення, І,ІІ та мансардного поверхів в будівлі спального корпусу № 1 літ. А-2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 267,4 кв.м., додатково площа літніх приміщень 8.8 кв.м.;

- квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

29.08.2014р. ОСОБА_4 та ОСОБА_10 уклали Договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., реєстраційний номер 945, за умовами якого кожен із подружжя набув право власності на 1/4 частину будівлі адміністративно-господарського корпусу літ. В-3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1398,1 кв.м., додаткова площа літніх приміщень 30.3 кв.м.

29.08.2014р. на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., реєстраційний номер 946, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_10 належну йому на підставі Договору про поділ майна подружжя 1/4 частину будівлі адміністративно-господарського корпусу літ. В-3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі Договору дарування від 18.02.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., реєстраційний номер 716, зареєстровано право власності на 1/2 частину будівлі адміністративно-господарчого корпусу літ. В-3, загальна площа 1398,1 кв.м, додаткова площа літніх приміщень 30.3 кв.м, по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Отже, 22.07.2013р. відповідачі уклали Шлюбний договір та 29.08.2014р. Договір про поділ майна подружжя і Договір дарування вже після того, як 17.12.2012р. ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № ML-201/317/2007 від 10.07.2007р.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанова Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори (пункт 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:

«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Верховний Суд зауважував, що:

зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;

для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника.

У частині першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що відповідачі «вживали право на зло» і використали поділ майна подружжя шляхом укладання Договору про поділ майна подружжя та Договору дарування для уникнення виконання ОСОБА_4 зобов`язань за Кредитним договором, виконання рішення суду про стягнення боргу, яке набрало законної сили, та унеможливлення звернення стягнення на майно, діяли недобросовісно та допустили зловживання правами щодо кредитора. Відповідачі порушили одну із основоположних засад цивільного судочинства - добросовісність, вчинили дії з наміром завдати шкоди інтересам позивача, а тому наявні правові підстави для задоволення позову та визнання недійсними Договору про поділ майна подружжя та Договору дарування, укладених між ОСОБА_4 і ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції вірно встановив, що предметом поділу за Договором про поділ майна подружжя від 29.08.2014р. може бути виключно майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно п. 2.6 Шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя є майно:

- нежиле приміщення, І,ІІ та мансардного поверхів в будівлі спального корпусу № 1 літ. А-2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 267,4 кв.м, додатково площа літніх приміщень 8.8 кв.м.;

- квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Натомість, 29.08.2014р. ОСОБА_4 та ОСОБА_10 уклали Договір про поділ майна подружжя, за умовами якого кожен із подружжя набув право власності на 1/4 частину будівлі адміністративно-господарського корпусу літ. В-3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 398,1 кв.м., додаткова площа літніх приміщень 30,3 кв.м., що не є спільною сумісною власністю, не може бути предметом договору, а отже не може бути поділено між подружжям.

Отже, учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів про поділ майна подружжя та дарування, укладених між ОСОБА_4 і ОСОБА_10 ) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори про поділ майна подружжя та дарування) використовувалися учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочинів (відчуження майна здійснено після пред`явлення позову банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 ); контрагенти оспорюваних договорів про поділ майна подружжя та дарування (колишне подружжя; майно відчужене на користь осіб, пов`язаних сімейними стосунками, незалежно від факту розірвання шлюбу, що не скасовує близьких та економічних зв`язків); безоплатність оспорюваних договорів. Крім того, відчуження належного боржнику нерухомого майна на підставі оспорюваних договорів, за наявності у ОСОБА_4 грошового зобов`язання на значну суму, очевидно свідчить про недобросовісність та зловживання правами, оскільки вчинення оспорюваних договорів порушує майнові інтереси кредитора і направлено на недопущення виконання рішення суду про стягнення боргу.

Як зазначалося вище, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі Договору дарування від 18.02.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., реєстраційний номер 716, зареєстровано право власності на 1/2 частину будівлі адміністративно-господарчого корпусу літ. В-3, загальна площа 1398,1 кв.м, додаткова площа літніх приміщень 30.3 кв.м, по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_10 .

Вказаний правочин ускладнює витребування майна від ОСОБА_4 та сприяє приховуванню нерухомого майна.

Встановивши вищевказані обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваних договорів: про поділ майна подружжя, що укладений 29 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 945); дарування, що укладений 29 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за № 946); дарування, укладений 18 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. (зареєстровано в реєстрі за № 716), недійсними.

Доводи апеляційних скарг щодо відсутності у матеріалах справи копії договору дарування від 18 лютого 2019 року, правильність висновків суду не спростовують, оскільки в матеріалах справи наявні Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є належним та допустимим доказом, що підтверджують факт переходу права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 18 лютого 2019 року № 716, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В.

Посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_6 - адвоката Патяк А.С. стосовно того, що визнання договору про поділ майна подружжя та договорів дарування фраудаторними правочинами суперечить висновками Верховного Суду, оскільки вони не містять одночасно всіх ознак фраудаторності, спростовані під час апеляційного розгляду справи. Навпаки, суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду.

За своїм змістом інші доводи апеляційних скарг зводяться до повторення заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційних скарг по суті спору та їх відображення в оскарженому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гончара Дмитра Володимировича та представника ОСОБА_2 - адвоката Патяк Андрія Станіславовича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2025 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко