Номер провадження 22-ц/812/1819/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 листопада 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Дідух К.О.,

представника відповідача Шевченка А.О. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва 18 серпня 2025 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 11 вересня 2024 року невстановлені особи шляхом несанкціонованого заволодіння особистими даними позивача ОСОБА_1 , зокрема, але не виключно, перевипуску картки мобільного оператора зв`язку, оформили онлайн-кредити у фінансових/банківських установах, а саме: АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Державний ощадний банк України», без його відома, дозволу на використання, поширення конфіденційної інформації.

Так, позивач є абонентом оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» та користується номером НОМЕР_1 .

11 вересня 2024 року після 17 год. 30 хв. зник мобільний зв`язок за вищевказаним номером телефону та СІМ картка перестала працювати. Але в подальшому, на номер телефону почали надходити повідомлення з різних фінансових установ про намір позивача отримати кредити.

За вищевказаних обставин, ОСОБА_1 зателефонував на гарячу лінію оператора зв`язку та повідомив про злом фінансового номеру. Усі ці несанкціоновані дії відбулися через перевипуск мобільної СІМ карти невідомими особами. Позивач наполягав на терміновому блокуванні СІМ картки номеру телефону та проставляння позначки про вчинення шахрайських дій для упередження вчинення злочину. Жодних дій з розблокування вказаної СІМ карти позивач не вчиняв. Разом з тим, СІМ карта була замінена.

11 вересня 2024 року ОСОБА_1 дізнався про начебто укладення між ним та відповідачем банківського кредитного продукту «Оплата частинами» у розмірі 27 999 грн. на строк 9 місяців з метою придбання побутової техніки (мобільний телефон) у мережі магазинів побутової техніки КОМФІ/ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД».

12 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відділу поліції №1 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо використання невстановленими особами його конфіденційних даних з метою оформлення онлайн-кредитів в фінансових/банківській установах.

16 грудня 2024 року позивач через свого представника звертався до відповідача з адвокатським запитом, але у відповідь отримав відмову у наданні запрошуваної інформації.

Позивач зазначає, що отримати кредит від АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 27 999 грн. «Оплата частинами», він не мав наміру. Будь-які договори він не підписував. Усі дії, що передували укладенню договору з відповідачем, були здійснені невідомою особою від його імені, яка, видаючи себе за позивача, діяла без відповідного доручення та поза його волею.

Наразі щомісячно за карткою позивача здійснюється списання грошових коштів за оплатою частинами.

Самостійно та у добровільному порядку відповідач відмовляється визнати оформлення кредиту «Оплата частинами» шляхом здійснення шахрайських дій, та, відповідно, відмовляється поновити кредитний ліміт станом на 11 вересня 2024 року у розмірі 27 999 грн.

Зазначеними неправомірними діями АТ КБ «ПриватБанк» завдано ОСОБА_1 моральної шкоди.

З урахуванням характеру порушень, їх тривалості та розміру в грошовому виразі, позивач вважає, що справедливим буде відшкодування моральної шкоди в розмірі 10% від безпідставно оформлених кредитних коштів, тобто 2 799 грн.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вищевказані банківські дії щодо перерахування коштів були здійсненні без відома та розпорядження позивача, останній просив:

визнати відсутнім зобов`язання ОСОБА_1 , як позичальника за угодою/договором №2565 від 11 вересня 2024 року на суму 27 999 грн. зі списання коштів з емітованого АТ КБ «ПриватБанк» електронного платіжного засобу (зазначено номер картки);

покласти обов`язок на АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані відсотки за кредитом «Оплата частинами» за прострочку по кредиту;

покласти обов`язок на АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 до того стану, в якому він був перед виконанням транзакцій зі списання коштів на суму 27 999 грн. від 11 вересня 2024 року;

стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 799 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди;

стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 6 000 грн. витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надав до районного суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що ОСОБА_1 є клієнтом банку після підписання 22 січня 2022 року заяви про приєднання до Умов і Правил надання послуг.

Вказував на те, що відповідальність за проведення операцій 11 вересня 2024 року в системі Приват24 по карт-рахункам ОСОБА_1 несе сам позивач.

Позивачем не доведено неправильне виконання відповідачем своєї функції як банка-емітента по проведенню операцій за карт-рахунками позивача. АТ КБ «ПриватБанк» правильно провів автентифікацію та авторизацію укладення спірного кредитного договору та спірних операцій за карт-рахунками позивача.

11 вересня 2024 року банк діяв в межах договору про надання банківських послуг, укладеним між ним та позивачем, й вимог Закону України «Про платіжні послуги».

Також звернуто увагу на те, що позивач звернувся до банку з повідомленням про блокування кредитного рахунку лише 14 вересня 2024 року, тобто після виконання 11 вересня 2024 року спірних операцій.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано відсутніми зобов`язань ОСОБА_1 , як позичальника, за угодою/договором №2565 від 11 вересня 2024 року на суму 27 999 грн. зі списання коштів з емітованого АТ КБ «ПриватБанк» електронного платіжного засобу (зазначено номер картки).

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» анулювати (списати) заборгованість за кредитом 2565 «Оплата частинами» за прострочку по кредиту, що виникла з 11 вересня 2024 року, включаючи нараховані відсотки за кредитом та штрафні санкції за прострочку по кредиту по дату ухвалення рішення по справі, зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 по банківській картці до того стану, в якому він був перед виконанням транзакцій зі списання коштів на суму 27 999 грн. від 11 вересня 2024 року

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 000 грн. витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Стягнуто на користь держави з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.

Рішення районного суду мотивовано тим, що при розгляді справи не здобуто доказів того, що ОСОБА_1 повідомив чи іншим способом розголосив індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Судом встановлено факт звернення позивача до банку про скасування спірної транзакції, а так само звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту його звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

При цьому, суд дійшов висновку, що в даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача є визнання відсутності зобов`язань позивача перед АТ КБ «ПриватБанк», як позичальника за спірним договором угодою/договором від 11 вересня 2024 року на суму 27 999 грн. та, як наслідок, покладення обов`язку на банк скасувати нараховані відсотки, штрафи, пені та інші штрафні санкції за прострочку по кредиту.

При цьому, між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобов`язальним правом та не передбачають стягнення моральної шкоди, а тому суд вважав, що вимоги позову про стягнення моральної шкоди з АТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними та задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених вимог, вважає його в цій частині незаконним, необґрунтованим, ухваленим внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому просило про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 домовились про порядок ідентифікації спеціального платіжного засобу та його держателя, а саме, що фінансовий номер телефону ОСОБА_1 : НОМЕР_1 забезпечував доступ до платіжного інструменту (платіжного пристрою/засобу) ОСОБА_1 - Системи Приват24 та давав змогу ініціювати платіжні операції та укладати кредитні договори, що відповідає вимогам Закону України «Про платіжні послуги».

Таким чином, в банку були відсутні підстави для відмови від здійснення транзакцій 11 вересня 2024 року, які було вчинено у спосіб визначений позивачем та відповідачем у заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 25 січня 2022 року із проведенням електронної ідентифікації Електронного платіжного інструменту, яким є (програмноапаратне середовище) Системи Приват24 ОСОБА_1 та доступ до якого можливий виключно з використанням фінансового номера телефону: НОМЕР_1 .

Вказане у рішенні суду першої інстанції щодо негайного повідомлення про вчинення шахрайських дій не підтверджується доказами які є в справі та суперечить аудіозапису розмови позивача з оператором 3700.

Відомості надані ПрАТ «ВФ Україна» не містять інформації про повідомлення позивачем банка про шахрайство. Відповідно наданої інформації від ПрАТ «ВФ Україна», виклики з телефону НОМЕР_1 на телефон 3700 тривають 7 секунд за які неможливо технічно отримати інформацію про шахрайство та про блокування рахунків.

Крім цього твердження про негайне повідомлення банка про шахрайство суперечить тому, що позивач зазначає у позовній заяві, а саме, що 11 вересня 2024 року після 17:30 год зник мобільний зв`язок за його номером телефону, а сім-карта перестала працювати. Тобто після 17:30 год. у позивача не було можливості дзвонити до банку зі свого фінансового номеру телефону.

Будь-яких доказів негайного повідомлення банка про шахрайство позивач не надав суду. Навпаки, у єдиному телефонному зверненні ОСОБА_1 на телефон клієнтської підтримки 3700, яке відбулось о 12 год. 28 хв. 14 вересня 2024 року, зафіксовано те, що ОСОБА_1 зі свого фінансового номеру телефону повідомив банк про факт шахрайства, звернувшись в банк лише 12 вересня 2024 року, тобто через добу після укладення кредитного договору.

З наявного у справі листа ПрАТ «ВФ Україна» вбачається, що блокування, заміна або перевипуск SIM-карти з абонентським номером НОМЕР_1 в період часу з 11 вересня 2024 року по 13 вересня 2024 року не зафіксовано.

Крім цього з роздруківки SМS повідомлень та телефонних дзвінків видно, що перед самим укладенням кредитного договору о 17 год. 42 хв. на фінансовий номер телефону ОСОБА_1 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшло СМС, що підтверджує надсилання банком ОТП-коду на фінансовий телефон клієнта для підтвердження банківської операції, у відповідності з умовами викладеними у п.3 Заяви про приєднання від 25 січня 2022 року.

Таким чином, оператором мобільного зв`язку не підтверджується позиція ОСОБА_1 викладена в позовній заяві.

Окрім цього, з наданої інформації ПрАТ «ВФ Україна» щодо використання телефонного номеру НОМЕР_1 11 вересня 2024 року видно, що вхід до Приват24 у 17:39 11 вересня 2024 року та укладення кредитного договору №823740 о 17:46 11 вересня 2024 року відбувається з використанням саме в цей час фінансового номеру телефону ОСОБА_1 , що свідчить про проведення банком ідентифікації спеціального платіжного засобу та його держателя через фінансовий номер телефону ОСОБА_1 , який забезпечував доступ до платіжного інструменту (платіжного пристрою/засобу) ОСОБА_1 - Системи «Приват24» та давав змогу ініціювати платіжні операції та укладати кредитні договори. Таким чином, ПрАТ «ВФ Україна» підтверджує проведення банком автентифікації позивача при вході до Приват24 ОСОБА_1 та укладенні кредитного договору №823740.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дідух К.О. подала до апеляційного суду відзив, в якому просила апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного Банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За положеннями ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Пунктом 6 частини 19 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.

Згідно з п.п.2-4 ч.20 ст.38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до п.136 Розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року №164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно з п.5 ч.20 ст.38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Згідно з п.140 Розділу VII Положення, користувач зобов`язаний користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Аналогічні положення викладені й у ч.5 ст.87 Закону України «Про платіжні послуги».

Пунктом 141 Розділу VII вищевказаного Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в п.142 Розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (п.п.146,147 Положення).

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року №176/1445/22, від 04 жовтня 2024 року у справі №337/6010/23.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

У постанові від 18 січня 2023 року у справі №686/17744/21 Верховний Суд зазначив, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є користувачем банківських послуг, які надаються відповідачем АТ КБ «ПриватБанк».

25 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 , підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєднався до Розділу «Загальні положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка», Умов та Правил надання банківських послуг Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що розміщені в мережі Інтернет за відповідною адресою, в редакції, чинній на дату підписання цієї заяви, які разом становлять договір банківського рахунка (далі - договір), приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати (том 1 а.с.125-146).

15 листопада 2023 року позивач підписав анкету належної перевірки клієнта - фізичної особи (далі - анкета), в якій ОСОБА_1 вказав інформацію/документи, необхідні для здійснення його ідентифікації та верифікації. В анкеті встановлюється: фінансовий номер телефону клієнта: НОМЕР_1 (платіжний інструмент) персоналізований засіб, необхідний для надання ОСОБА_1 платіжної інструкції для виконання платіжних операцій (том 1 а.с.113-115).

11 вересня 2024 року від імені ОСОБА_1 о 17:46:30 підписано з використанням простого електронного підпису: кнопка «Підтверджую» «фінансовий номер НОМЕР_1 », заяву про надання кредиту «Оплата частинами» 2565, за умовами якого сума кредиту становить 27 999 грн., строк кредитування від 1 місяця до 24 місяців, мінімальний розмір власного платежу (фінансової участі) клієнта за умови отримання кредиту на придбання товару/роботи/послуги: 2 799 грн. 90 коп. (або 10%), процентна ставка відсотків річних - щомісячно від загального розміру кредиту: 0.01%, пеня 15% річних від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день прострочення виконання (том 1 а.с.122-124).

13 вересня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву ОСОБА_1 та зареєстроване кримінальне провадження №0001179 за ч.4 ст.185 КК України (том 1 а.с.23).

Як встановлено позивач зареєстрований в системі Приват24.

Доступ до системи може бути здійснений як через web-версію, так і через мобільні додатки для операційних систем Android та iOS.

Доступ до Приват24 через web-версію здійснюється телефонним дзвінком від банку або за допомогою одноразових динамічних паролів, що надсилаються користувачеві через SMS. Вхід у мобільну версію доступний як по введенню звичайного пароля, так і з допомогою технологій біометричної автентифікації: по відбитку пальця або через розпізнавання обличчя (FaceID).

Позивач має зареєстрований в АТ КБ «ПриватБанк» фінансовий номер. Позивач та АТ КБ «ПриватБанк» фактично домовились про порядок ідентифікації спеціального платіжного засобу та його держателя, а саме, що фінансовий номер телефону ОСОБА_1 забезпечував доступ до платіжного інструменту (платіжного пристрою/засобу) ОСОБА_1 - Системи Приват24.

З наданого банком витягу з комплексу «Логи входів до Приват24» АТ КБ ПриватБанк по платіжному застосунку Система Приват24 ОСОБА_1 за період з 09 вересня 2024 року по 11 вересня 2024 року вбачається, що 11 вересня 2024 року вхід у Систему Приват24 був здійснений з фінансового номеруНОМЕР_1:

12:32:11 з Phone Redmi Note 9 PRO | Redmi, Android 12;

17:39:51 з Phone Redmi Note 9 PRO | Redmi, Android 12;

17:40:13 з Personal Comput, OS version - Windows 10.0;

17:40:28 з Phone SM-F741B|Samsung, Android 14;

17:46:20 з Smarthone Android, 12;

17:49:07 з Phone Redmi Note 9 PRO | Redmi, Android 12;

18:14:30 з Phone Redmi Note 9 PRO | Redmi, Android 12.

З цього ж витягу вбачається, що 09 та 10 вересня 2024 року вхід у застосунок Приват24 також здебільшого було здійснено з пристрою Phone Redmi Note 9 PRO | Redmi, Android 12 (том 1 а.с.116-117).

З інформації ПрАТ «ВФ Україна» №GD-25-03929/ki від 25 березня 2025 року, наданої на виконання ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2025 року, вбачається, що блокування, заміна або перевипуск SIM-карти з абонентським номером НОМЕР_1 в період часу з 11 вересня 2024 року по 13 вересня 2024 року не зафіксовано (том 1 а.с.216).

Також з наданої інформації вбачається, що зі вказаного номеру НОМЕР_1 було три дзвінки на номер 3700 гарячої лінії банку, тривалістю по 7 секунд. Одразу, після вказаних дзвінків з телефонного номеру АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_2 на фінансовий номер ОСОБА_1 поступали дзвінки тривалістю 75, 130 та 368 секунд.

В апеляційній інстанції представник відповідача звертав увага на те, що платежі було здійснено через Систему Приват24, ініціалізовану відповідачем, із правильним введенням паролю, із проведення авторизації, правильним введенням ОТП паролів, які надходили на фінансовий номер телефону, та були виконані до моменту звернення позивача до банку за блокуванням платіжної картки.

Разом з тим, при вирішенні справи, відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, колегія суддів бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15, згідно з якою, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для висновку про його вину, як підставу цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що вина банку у знятті коштів з рахунків клієнта виключається лише у разі доведення, що саме клієнт банку своїми діями чи бездіяльністю посприяв у втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

При розгляді цивільної справи не здобуто доказів того, що позивач ОСОБА_1 повідомив чи іншим способом розголосив індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

З огляду на викладене та беручи до уваги обставини того, що грошові кошти були перераховані з карткового рахунку позивача внаслідок недозволеної платіжної операції на рахунок торгівельної компанії, а відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не було вчинено дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин списання коштів з рахунку позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Так, відповідач не надав жодних доказів, які б безспірно підтверджували, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої особистої інформації, яка б дала змогу ініціювати платіжні операції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 після виявлення незаконних дій з його фінансового номеру, в той же день, звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» за телефоном гарячої лінії 3700 та наступного дня звернувся до правоохоронних органів з приводу заволодіння 11 вересня 2024 року невідомими особами грошовими коштами, що знаходились на його банківських картах.

13 вересня 2024 року за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001179 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією, передбаченою ч.4 ст.185 КК України.

У ході судового розгляду АТ КБ «Приват Банк» не спростував доводів заявника щодо вчинення щодо нього незаконних дій, а також не довів, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню особистої інформації, яка дає змогу від його імені розпоряджатися фінансовими ресурсами та вчиняти правочини.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегією суддів взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, колегія суддів виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18).

На думку колегії суддів, районним судом правильно встановлено, що відбулося незаконне списання грошових коштів з карткового рахунку позивача, тому визнання відсутнім зобов`язань позивача, як позичальника, за угодою/договором №2565 від 11 вересня 2024 року на суму 27 999 грн. зі списання коштів з емітованого АТ КБ «ПриватБанк» електронного платіжного засобу (вказано номер картки) та відновлення залишку коштів на рахунках позивача буде відповідати ефективному способу захисту для відновлення його порушених прав.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 звернувся до банку лише через добу після спірної операції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане спростовується інформацією наданою ПрАТ «ВФ Україна» (том 2 а.с. 217-218).

Враховуючи недоведеність вчинення ОСОБА_1 певних дій чи бездіяльності, спрямованих на сприяння втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені, суд апеляційної інстанції відхиляє інші доводи апеляційної скарги банку, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів. При цьому, колегія суддів зауважує. Що відповідач не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Враховуючи викладене, апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За такого, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 10 листопада 2025 року