КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

справа № 372/4793/21

провадження № 22-ц/824/7390/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Фінагеєвої І.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов І.С., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 01 січня 2001 року до 07 квітня 2014 року, визнати спільною сумісною власністю осіб, що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2001 року до 07 квітня 2014 року та у шлюбі з 07 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 таке майно:

- земельну ділянку площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- домоволодіння, що складається з одного житлового будинку площею 101,2 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за позивачем право власності на 1/2 частку такого майна:

- земельну ділянку площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- домоволодіння, що складається з одного житлового будинку площею 101,2 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 01 січня 2001 року до 07 квітня 2014 року вони спільно проживали однією сім`єю з ОСОБА_6 .

07 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер внаслідок захворювання на гостру распіраторну хворобу COVID-19.

Зазначила, що протягом періоду проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 набули у власність земельну ділянку площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 , а також домоволодіння, що складається з одного житлового будинку загальною площею 101,2 кв. м, житловою площею 60 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_6 .

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, за змістом якого зазначені земельна ділянка та домоволодіння заповів позивачу. Зазначений заповіт є чинним.

У подальшому після смерті ОСОБА_6 позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини за останнім місцем проживання ОСОБА_6 , на підставі чого було відкрито спадкову справу № 93/2021.

Одночасно позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 також звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на право власності на частку у майні, яке було заповідане позивачу, а саме 1/2 частини всього спільного сумісного майна подружжя. Такі дії порушують право позивачки на отримання майна за заповітом.

Позивач зауважує, що до початку проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_6 , він перебував у шлюбі з відповідачем з 25 серпня 1968 року.

Цей шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року у справі № 752/8887/13. Фактично шлюбні відносини ОСОБА_6 з відповідачем припинені з 2001 року. Затягування процесу розірвання шлюбу було зумовлене незгодою відповідача на розірвання шлюбу.

Цим же рішенням встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 з 2001 року та ведення спільного господарства. Також цей факт був встановлений у судовому рішенні у справі № 752/12877/17.

Зазначила, що у період проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 та ведення з ним спільного господарства, на підставі рішення Виконавчого комітету Ходосівської сільської Ради народних депутатів від 20 грудня 2021 року № 136/1, а також державного акта на право приватної власності на землю ІІ-КВ № 085168 від 11 жовтня 2002 року, було набуто земельну ділянку.

Також позивач та ОСОБА_6 у 2002 році розпочали будівництво домоволодіння за спільні кошти.

За таких умов позивач вважає, що зазначені земельна ділянка та домоволодіння є спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_6 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що цей спір не є спором про спадщину, а є спором щодо визнання права власності на частку в спірному нерухомому майні.

При поданні позовної заяви позивачем було дотримано порядок подання позову, належним чином визначено склад учасників спору. Разом з тим, судом першої інстанції було здійснено неповне дослідження обставин справи, що призвело до прийняття незаконного рішення у справі.

Позивачка довела обставини перебування її у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 та обставини спільного будівництва ними житлового будинку, здійснення його подальшого поліпшення, оформлення разом з позивачкою.

Суд першої інстанції при вирішенні справи по суті фактично наведені обставини взагалі не врахував, оцінку їм не надав, що свідчить про неповноту та необ`єктивність розгляду справи.

Враховуючи спільну участь позивача з ОСОБА_6 у придбанні майна, істотну участь позивача в поліпшенні майна, що фактично призвело до істотного його покращення в якісному виразі, повної відсутності участі відповідача у придбанні, утриманні, поліпшенні майна, відповідно до статей 62, 74 СК України, статті 17 Закону України «Про власність», позивачка вважає, що це майно підлягає визнанню об`єктом права спільної сумісної власності її з ОСОБА_6 та наявні підстави для визнання частки позивачки в зазначеному майні в розмірі .

Судом першої інстанції, при дослідженні обставин справи не було належним чином досліджено обставини набуття майна, не застосовано статтю 17 Закону України «Про власність», а також взагалі не надано оцінки обставинам поліпшення майна, у тому числі за час шлюбу позивачки із ОСОБА_6 , та не застосовано статтю 62 СК України.

Суд першої інстанції при дослідженні обставин справи порушив вимоги статті 60 СК України та безпідставно відніс майно до спільної сумісної власності подружжя відповідача та ОСОБА_6 .

Судом першої інстанції було порушено норми як матеріального так і процесуального права при вирішенні справи по суті, неповно та необ`єктивна досліджено обставини справи, що призвело до постановлення незаконного рішення у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні ________ підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що положення КпШС України не визначали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період з 01 січня 2001 року до 01 січня 2004 року.

Позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_6 у період з 01 січня 2004 року до 21 листопада 2013 року, тобто до дня розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , суперечить приписам статті 25 СК України, оскільки такий факт не може бути встановлений під час перебування ОСОБА_6 в попередньому зареєстрованому шлюбі.

Оскільки судом не встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вимог щодо належності на праві власності ОСОБА_1 1/2 частини спірної земельної ділянки та домоволодіння, оскільки згідно з презумпцією спільного сумісного майна подружжя, яка не спростована у встановленому законом порядку, 1/2 частка у праві власності на спірні будинковолодіння та земельну ділянку належить іншому з подружжя, з яким у шлюбі перебував ОСОБА_6 на час набуття права власності на зазначені об`єкти нерухомості.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 відповідачем зазначила лише колишню дружину спадкодавця ОСОБА_2 , водночас, спадкоємців першої черги - дітей спадкодавця, до участі у справі не залучила, заява про їх залучення до участі у справі як відповідачів до суду не надала, незважаючи на те, що результат розгляду позовних вимог стосується кола прав та обов`язків дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які подали заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк, від прийняття спадщини не відмовлялися. Отже, позовні вимоги заявлені до неналежних відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18)).

Як встановлено судом першої інстанції, 11 жовтня 2002 року ОСОБА_6 отримав у власність земельну ділянку площею 0,1045 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 085168, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1058.

Рішенням Виконавчого комітету Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 серпня 2005 року № 95 вирішено клопотати перед районним архітектором про виготовлення технічної документації на самовільно побудований індивідуальний будинок площею 78 кв. м.

21 березня 2006 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 червня 2006 року № 182 затверджено акт прийому в експлуатацію будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано право власності на будинковолодіння за ОСОБА_6 та оформлено свідоцтво на право власності на житловий будинок

20 березня 2007 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2010 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелицею О. О., зареєстрований в реєстрі за номером 2374.

За змістом заповіту ОСОБА_6 належні йому права приватної власності на земельну ділянку площею 0,1045 га та на будинковолодіння на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_1 .

За змістом довідки від 25 квітня 2013 року № 266 ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали з 2001 року за адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року у справі № 752/8887/13-ц розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

07 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до акта обстеження житлового будинку в АДРЕСА_1 комісія посвідчила факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 2001 року та факт спільного ведення господарства.

За змістом відповіді Головного управління Голосіївського РВ в місті Києві від 04 листопада 2015 року № 2/3448 ОСОБА_6 був зареєстрований в період з 17 січня 2006 року до 17 січня 2007 року за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом акта про непроживання громадян від 16 червня 2017 року ОСОБА_6 з 2007 року не проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у справі № 752/12877/17 ОСОБА_6 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

05 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І.С. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

13 травня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І.С. з заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 25 серпня 1968 року зареєстрували шлюб.

13 травня 2021 року ОСОБА_3 як син ОСОБА_6 відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , звернувся до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І.С. з заявою про прийняття спадщини.

13 травня 2021 року ОСОБА_4 як син ОСОБА_6 відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , звернувся до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І.С. з заявою про прийняття спадщини.

20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 отримала технічний паспорт на будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

02 грудня 2021 року проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,1045 га за ОСОБА_6 , присвоєно кадастровий номер :01:006:0363.

13 грудня 2021 року приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області видав довідку № 3566/02-14 про те, що наступний склад спадкоємців після смерті ОСОБА_6 - дружина ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом спірних правовідносин є земельна ділянка площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також домоволодіння площею 101,2 кв. м, розташоване на цій ділянці.

11 жовтня 2002 року ОСОБА_6 отримав у власність земельну ділянку площею 0,1045 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 085168, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1058.

Станом на 11 жовтня 2002 року ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Водночас, позивач стверджує, що ОСОБА_6 проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вів спільне господарство, натомість з ОСОБА_2 припинив фактичні шлюбні відносини.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Враховуючи те, що положення КпШС України не визначали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період з 01 січня 2001 року до 01 січня 2004 року.

СК України, норми якого дозволяють встановлювати факт спільного проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу, набрав чинності 01 січня 2004 року, тому такий факт можливо встановити, починаючи з 01 січня 2004 року (див. постанову Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17).

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_6 у період з 01 січня 2004 року до 21 листопада 2013 року, тобто до дня розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , суперечить приписам статті 25 СК України, оскільки такий факт не може бути встановлений під час перебування ОСОБА_6 в попередньому зареєстрованому шлюбі.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 квітня 2022 року у справі № 523/6717/15.

Враховуючи те, що судом не встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність вимог щодо належності на праві власності ОСОБА_1 1/2 частини спірної земельної ділянки та домоволодіння, оскільки згідно з презумпцією спільного сумісного майна подружжя, яка не спростована у встановленому законом порядку, 1/2 частка у праві власності на спірні будинковолодіння та земельну ділянку належить іншому з подружжя, з яким у шлюбі перебував ОСОБА_6 на час набуття права власності на зазначені об`єкти нерухомості.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.

Згідно з частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на ім`я ОСОБА_1 складено заповіт, за яким ОСОБА_6 на випадок смерті заповідав ОСОБА_1 право власності на спірні земельну ділянку та житловий будинок.

Однак ОСОБА_6 належало право власності лише на 1/2 частину зазначеного майна.

Підставою для звернення з цим позовом стала відмова нотаріуса у видачі свідоцтва на прав на спадщину на спірне нерухоме майно.

За змістом частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Спадкування нерухомого майна за заповітом не є безумовним, а тому слід з`ясувати, чи стосується спадкування за заповітом кола прав та обов`язків інших спадкоємців за законом.

Крім позивачки та відповідачки, до нотаріуса 13 травня 2021 року із заявами про прийняття спадщини зверталися також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема, у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

За змістом статей 48, 51 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

До участі у справі ОСОБА_1 залучила колишню дружину спадкодавця ОСОБА_2 , водночас, спадкоємців першої черги - дітей спадкодавця до участі у справі не залучала, заяви про їх залучення до участі у справі як відповідачів до суду не надала, незважаючи на те, що результат розгляду позовних вимог стосується кола прав та обов`язків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які подали заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк, від прийняття спадщини не відмовлялися. Отже, позовні вимоги заявлені до неналежних відповідачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка довела обставини перебування її у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 та обставини спільного будівництва ними житлового будинку, здійснення його подальшого поліпшення, оформлення разом з позивачкою не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення факту шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з огляду на вимоги КпШС України, а також 25 СК України.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом статті 17 Закону України «Про власність», а також не надання оцінки обставинам поліпшення майна, у тому числі за час шлюбу позивачки із ОСОБА_6 та не застосування статті 62 СК України, оскільки колегією суддів не встановлено неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також неправильного встановлення виду спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про не дослідження належним чином обставин щодо набуття майна, безпідставного віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя відповідача та ОСОБА_6 апеляційний суд оцінює критично, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді