"12" листопада 2025 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року

м.Харків

Справа 642/5899/23

Провадження 2/642/141/25

Холодногірський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Петрової Н.М.,

за участю секретарів судового засідання - Падалка Д.В., Лісняк В.С.

представника позивача - адвоката Клубань М.В.

представника відповідача - адвоката Шаповал І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

10.10.2023 року до суду звернувся адвокат Якімов Л.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним та стягнення заробітної плати, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос та даток до нього в частині, що стосується аудитора внутрішнього ОСОБА_1 , стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 трудового договору №703-2021 від 22.11.2021 року за період дії наказу від 01.04.2022 року №389/ос та додатку до нього АТ «Українська залізниця» за період вимушеного простою ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617 373,70 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює на АТ «Українська залізниця» з 1984 року.

22 листопада 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» було укладено Трудовий договір № 703-2021, відповідно до якого він був прийнятий на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця». Відповідно до п. 7.1 зазначеного договору за погодженням сторін строк його дії був встановлений з 23.11.2021 по 22.11.2024 включно.

Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» №2916/ос від 22.11.2021, ОСОБА_1 переведено з посади старшого ревізора на посаду аудитора внутрішнього.

24.02.2022 року згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, в країні введено воєнний стан.

Наказом АТ «Українська залізниця» № Ц-42/6-В від 24.02.2022 запроваджено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» відповідно до датку 1.

24.03.2022 наказом АТ «Українська залізниця» внесено зміни до додатку 1 наказу № Ц-42/6-В від 24.02.2022 «Про запровадження режиму простою» щодо періоду простою, який продовжено до 31.03.2022. У додатку 1 зазначений «аудитор внутрішній ОСОБА_1 ».

Наказом АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 № 389/оc у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів було призупинено дію трудового договору між позивачем та АТ "Укрзалізниця" до припинення або скасування воєнного стану.

Позивач вважає призупинення трудового договору незаконним, оскільки не вбачалося абсолютної неможливості надання АТ «Укрзалізниця» йому роботи, також не було запропоновано переведення на іншу роботу зі збереженням середньої заробітної плати.

Позивач вказує, що АТ «Українська залізниця» своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу, АТ «Укрзалізниця» працювало і продовжує працювати по даний час, тобто не існувала абсолютна неможливість АТ «Укрзалізниця» надати позивачу роботу, яку б він бу в змозі виконувати.

Крім того, позивач зазначає, що особисто він не була ініціатором призупинення з ним трудового договору, не звертався до відповідача щодо неможливості виконання ним роботи через збройну агресію і не просив призупинити дію трудового договору. Відповідне рішення про призупинення дії трудового договору ініціював та прийняв роботодавець.

Як вбачається з довідки про розрахунок середньої заробітної плати № 339 від 22.08.2023, яка була надана АТ «Укрзалізниця», заробітна плата за січень 2022 року складала 39362,19 грн., за лютий 2022 року - 33600,00 грн. Кількість фактично відпрацьованих календарних днів - 39. Середньоденна заробітна плата становить: 72962,19:39 = 1870,83 грн. А сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 617 373,70 грн.

Наказом (розпорядженням) АТ «Українська залізниця» № 1146/ос від 06.07.2023 з 07.07.2023 позивач був переведений з посади «аудитор внутрішній Департаменту внутрішнього аудиту та контролю» на посаду «аудитор внутрішній Департаменту аудиту відділу аудиту напрямку «Інфраструктура».

Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос та даток до нього в частині призупинення дії трудового договору з ним, стягнути з АТ «Українська залізниця» належну суму заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 трудового договору №703-2021 від 22.11.2021 року за період дії наказу від 01.04.2022 року №389/ос та додатку до нього АТ «Українська залізниця» за період вимушеного простою з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617 373,70 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 16.10.2023 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним та стягнення заробітної плати (Т.1 а.с.43).

13 листопада 2023 до суду від представника відповідача - адвоката Шаповал І.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, так як вони є необґрунтованими та безпідставними судові витрати покласти на позивача.

Відзив обґрунтований тим, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшились, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року. Вказує, що актом простою від 24.02.2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, з 24.02.2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання. Наголошує на тому, що завдання, які були покладені на Департамент аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» не були критично важливі, оскільки не пов`язані з перевізним процесом, тому робота даного підрозділу була зупинена. Зазначає, що позивачу ОСОБА_1 було встановлено режим простою з 24.02.2022 року по 31.03.2022 року, а оскільки робота Департаменту внутрішнього аудиту та контролю була зупинена, то робота позивачу не могла бути надана. Зазначає, що підставою призупинення дії договору з позивачем стала абсолютна неможливість надання відповідачем позивачу роботу, що виключало можливість виконання ним роботи. Вказує, що відповідач не припинив свою роботу, оскільки є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, тому повністю свою діяльність припинити не може.

Крім того представник відповідача зазначає, що основною метою діяльності в умовах збройної агресії для відповідача є забезпечення безперебійного перевізного процесу, а не зосередження діяльності на проведенні аудиту. Представник відповідача також вказав, що зважаючи на те, що значна кількість майна АТ «Укрзалізниця» зруйновано та пошкоджено, економічні показники товариства зменшилися, тому воно не в змозі забезпечити усіх працівників роботою в умовах військового стану, тому було прийнято рішення про призупинення трудових договорів з деякими працівниками. Також представник повідомив, що АТ «Укрзалізниця» діяло в межах закону, використовуючи передбачене законодавцем право про призупинення дії трудового договору, у зв`язку з неможливістю надання для позивача виконання роботи.

Звернув увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду, так відповідно до вимог частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У свою чергу, частина друга вказаної норми встановлює строк звернення до суду у справах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Наведеною вище нормою чітко визначено, що місячний строк для звернення до суду встановлюється з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Предметом розгляду даної справи не є правовідносини щодо звільнення, а отже така норма не підлягає застосуванню.

Таким чином, відсутні підстави для застосування у цій справі ч. 2 ст. 233 К3пП України.

У свою чергу, те, що положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» про призупинення трудового договору є новелою та не міститься в Кодексі законів про працю України, ніяк не може вказувати на правову прогалину або колізію такого положення з вимогами статті 233 КЗпП України про строк звернення до суду.

Стаття 233 КЗпП України є єдиною правовою нормою, що регламентує строк звернення до суду за вирішенням трудових спорів (тобто відсутня прогалина) та не суперечить жодній нормі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тобто не вступає в колізію).

Оскільки, оскарження наказу про призупинення дії трудового договору є трудовим спором, до таких правовідносин підлягає застосуванню ч. 1 ст. 233 КЗпП України і строк звернення до суду, встановлений вказаною нормою починає обраховуватись з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права та спливає через три місці.

Так, відповідно до пункту 5.1 оскаржуваного в частині наказу, директорам департаментів та начальникам структурних підрозділів наказано вжити всіх можливих заходів щодо ознайомлення з цим наказом працівників, які зазначені у додатку 1 до наказу, шляхом електронного зв?язку та усіма можливими способами сповіщення.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі - в редакції, яка діяла станом на дату видачі оскаржуваного наказу), встановлювалась, вимога повідомлення про призупинення дії трудового договору у будь-який доступний спосіб. При цьому засоби такого повідомлення законом визначено не було. Згідно з листом директора Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики АТ «Укрзалізниця» № ЦПК-22/1625 від 07.11.2023 повідомлено: «навесні 2022 року через активні бойові дії на території України, ознайомлення з наказами про призупинення дії трудових договорів здійснювалось усіма доступними на той час способами оповіщення; ознайомлення працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» проводилось альтернативними способами використанням засобів електронної комунікації, в тому числі - шляхом здійснення телефонних дзвінків» (копія листа додається). Отже, Відповідач повідомив Позивача про призупинення трудового договору у телефонному режимі.

Також, згідно інформації, що викладена в листі головного бухгалтера АТ «Укрзалізниця» №ДЦФ-06/1622 від 08.11.2023, щомісячно під час закриття розрахунку заробітної плати в автоматизованому режимі засобами облікової системи АСБО «Фобос» ОСОБА_1 пересилалися електронні листки по заробітній платі (розрахунок заробітної плати) на зазначену ним електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 . В тому числі, такі листки були відправлені за березень, квітень, травень та наступні місяці 2022 року. У зазначених розрахункових листках, зокрема у листку за квітень 2022, у графі «Вид нарахування, найменування» вказано: «Призупинення дії трудового договору», а в графі «Сума» зазначено 0.00 грн.

Отже, з моменту отримання вказаних розрахункових листів, ОСОБА_1 був достеменно обізнаний з тим, що його трудовий договір призупинений. А неотримання ним заробітної плати, починаючи з квітня 2022 року, підтверджувало даний факт. Тобто, Позивач достеменно знав про призупинення дії трудового договору щонайменше вже в квітні 2022 року, а отже в розумінні статті 233 КЗпП України - знав про порушення його права (якщо припускати таке порушення) як підставу для звернення до суду та відліку строку для такого звернення.

З огляду на те, що рішення про призупинення дії трудового договору Позивач вважає незаконним, підстави для звернення до суду, які становлять собою предмет судового розгляду у цій справі, існували та були відомі Позивачу з квітня 2022 року.

Згідно із позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31.10.2019 у справі №469/95/17 правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід?ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

До того ж, ОСОБА_1 є працівником управління внутрішнього аудиту та контролю, місце роботи якого визначене у регіональній філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Розпорядженням № ЦКРУ-21/9 від 17.01.2018 визначено перелік населених пунктів, які встановлено як місця постійної роботи працівників управління внутрішнього аудиту та контролю регіональних філій Департаменту внутрішнього аудиту та контролю. Відповідно до додатку 4 до вказаного розпорядження, місцем розташування робочих місць управління внутрішнього аудиту та контролю у регіональній філії «Південна залізниця», а отже робочим місцем ОСОБА_1 є місто Харків, вулиця Євгена Котляра, 7.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Відповідно до наказу № 309 Харківська міська територіальна громада (Код: UA0028556) належала: з 24.02.2022 до 15.09.2022 - до території активних бойових дій; з 15.09.2022 до сьогодні - до територій можливих бойових дій.

Таким чином, робоче місце позивача ОСОБА_1 в місті Харків з 24.02.2022 до 15.09.2022 знаходилося на території, яка відносилася до території активних бойових дій.

Вказана обставина, між іншими, була додатковою підставою станом на 01.04.2022 (день видання оспорюваного наказу), яка виключала можливість надання Позивачу роботи, і виконання такої роботи з боку Позивача, оскільки з початку повномасштабного вторгнення і на день видання оспорюваного наказу (01.04.2022), аж до 15.09.2022, на території Харківської міської громади (зокрема в м. Харків) велися активні бойові дії.

Це непередбачувані та непереборні події, які відбулися незалежно від волі і бажання підприємства, ці обставини не мали конкретно визначеного терміну їх завершення і відносилися до обставин, які можуть поставити під загрозу життя чи нормальні умови існування людей, що виключає можливість повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, виконання частини виробничих завдань та функцій підприємства, з початку запровадження воєнного стану. При таких обставинах з 24.02.2022 - початку військової агресії з боку російської федерації - було очевидним, що військова агресія проти України, зокрема, ведення активних бойових дій на території Харківської міської громади (м. Харків) вплинуло на можливість Товариства забезпечити Позивача умовами праці, оскільки на території Харківської міської громади - зони активних бойових дій - було неможливо створити безпечні умови праці працівникам підприємства. Водночас тимчасове переведення Позивача на іншу роботу було неможливим. Крім цього, у відповідності до пункту 8.3 Положення про Департамент, працівники департаменту не можуть залучатися іншими структурними підрозділами Товариства для виконання їх завдань та доручень. Отже, за характером роботи до ревізорів не можна застосовувати тимчасове переведення на іншу роботу, оскільки за таких умов принцип незалежності аудиторських послуг у майбутному не буде забезпечений. Таким чином, підставою для призупинення дії Трудового договору стала абсолютна неможливість надання АТ «Укрзалізниця» роботи Позивачу, що в свою чергу, виключає можливість виконання ним роботи.

До того ж, відповідно до протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 23.02.2023 було прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», (onis sansays npomosory dodaembca).

Згідно з наказом (розпорядженням) № 1146/ос від 06.07.2023 про переведення на іншу роботу, ОСОБА_1 07.07.2023 був переведений на умовах трудового договору в письмовій формі з 07.07.2023 до 07.07.2026 на посаду аудитора внутрішнього відділу аудиту напрямку «Інфраструктура» Департаменту аудиту АТ «Укрзалізниця».

Також представник відповідача заперечив щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору, мотивуючи це тим, що законодавцем не передбачено відповідальність роботодавця за призупинення дії договору. Також вказує, що стягнення середнього заробітку можливе, лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу, а у зв`язку з тим, що позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу то підстав для застосування ч.2 ст.235 КЗпП України відсутні. Вказує, що призупинення дії договору з позивачем не можна вважати вимушеним прогулом, оскільки якби з позивачем не було призупинено дію трудового договору, він все одно не працював би, а перебував би у простої і отримував дві третини встановленого йому посадового окладу, а не середнього заробітку.

Представник відповідача зазначає, що розрахунок середньої заробітної плати, наведений Позивачем в позовній заяві, проведений не вірно. Так, за основу розрахунку Позивач просить взяти суми заробітної плати, яку він отримував у січні 2022 року в розмірі 39362,19 грн. та у лютому 2022 року у розмірі 33600,00 грн., посилаючись на Довідку, яку Позивач додав до своєї позовної заяви.

Але, такий розрахунок середньоденної заробітної плати не може бути прийнятий враховуючи наступне. У відповідності до п.2 Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, за основу розрахунку середньоденної заробітної плати має бути взята заробітна плата за лютий та березень 2022 року.

Згідно довідки № 435 від 06.11.2023, виданій АТ «Укрзалізниця», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , обчислена у відповідності до вимог Порядку № 100, станом на 01.04.2022 становила 1680,00 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь Позивача суми «інших виплат» представник відповідача зазначає, що Позивач у прохальній частині позовної заяви не конкретизує характеру таких виплат. Описова частина позовної заяви так само не містить принаймні назви таких виплат, не містить їх розрахунку, правового обгрунтування для застосування та взагалі жодного слова щодо позовної вимоги у цій частині. За таких обставин суд позбавлений можливості оцінити таку вимогу, а разом з тим і її вирішити, крім того суд не може самостійно конкретно визначити характер таких виплат в ухваленому рішенні, оскільки в такому разі вийде за межі позовних вимог, порушуючи імперативну заборону ч. 2 ст. 264 ЦПК України, а тому у її задоволенні має бути безумовно відмовлено (Т.1 а.с.54-113).

15 листопада 2023 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив АТ «Укрзалізниця», відповідно до якої просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Щодо строку звернення до суду та вимоги про стягнення заробітної плати та інших виплат за період вимушеного простою зазначив, що частиною першою статті 233 К3пП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 К3пП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім?ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду зазначає, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком (Т.1 а.с.116-126).

11.12.2023 до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у даній справі, відповідно яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Заперечення обґрунтовує тим, що стягнення заробітної плати на користь Позивача за період вимушеного простою є похідною вимогою від вимоги щодо визнання наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022№ 389/ос незаконним в частині, що стосується призупинення трудового договору з ОСОБА_1 .

За загальним правилом, яке викладене в ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частина 2 ст.233 КЗпП України передбачає наступне: «Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Таким чином, ч. 2. ст.233 КЗпП України встановлює строк звернення до суду у справах про звільнення.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв?язку із збройною агресією проти України. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Враховуючи, що предметом розгляду справи № 642/5899/23 не є правовідносини щодо звільнення, зазначена норма К3пП України не підлягає застосуванню.

Висновки Конституційного Суду, викладені у Рішеннях №8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-pп/2013 від 15.10.2013, на які посилається Позивач у відповіді на відзив, також стосуються ч.2 ст.233 КЗпП України, тобто правовідносин, які виникли у справах про звільнення. Враховуючи предмет даного позову, зазначені висновки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які стосуються призупинення дії трудового договору. Зазначає, що Верховним Судом чітко встановлено, що частиною 2 статті 233 КЗпП України визначений строк на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника.

Таким чином, враховуючи вимоги частини першої статті 233 КЗпП України, тримісячний строк для звернення до суду для Позивача давно сплинув, а подання підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення працівника на роботі у зв`язку з незаконним звільненням. Оскільки Позивача не було незаконно звільнено, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 К3пП України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні (Т.1 а.с.133-143).

02.02.2024 до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів, які підтверджують неодноразові факти звернення ОСОБА_1 та інших співпрацівників до профспілкової організації апарату АТ «Укрзалізниця з метою вирішення спору в позасудовому та проханням переглянути прийняте рішення щодо призупинення трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю (Т.1 а.с.170-204).

04.03.2024 до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення щодо врахування судової практики та відмовити в повному обсязі ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог (Т.1 а.с.215-219).

Ухвалою суду від 05.03.2024 зупинено провадження у даній справі до закінчення розгляду Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В., Гудими Д. А., Русинчука М. М., справи № 757/17315/22, провадження № 61-946ск24 (Т.1 а.с.222).

15.07.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Клубань М.В. про поновлення провадження у справі №642/5899/23 у зв`язку із закінченням розгляду Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є.В., Гудими Д.А., Русинчука М.М., справи №757/17315/22, провадження №61-946ск24.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.05.2025 у справі №757/17315/22-ц ( провадження №61-946св24) у задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» про передачу справи на розгляд Великої палати Верховного Суду відмовлено.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишено без змін. Постанову Київського апеляційного суду від 07.12.2023 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку залишено без змін.

Дана постанова набрала чинності 28.05.2025 (Т.1 а.с.229-239).

Ухвалою суду від 04.08.2025 поновлено провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним та стягнення заробітної плати (Т.1 а.с.240).

12.09.2025 до суду від представника відповідача - адвоката Шаповал І.О. надійшли пояснення до суду в порядку ст.43 ЦПК України, відповідно яких просить суд при ухваленні рішення врахувати доводи та міркування та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, представник відповідача звертає увагу суду, що так як предмет даного спору - визнання наказу незаконним та стягнення заробітної плати за період вимушеного прогулу є похідною вимогою від вимоги щодо визнання наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос незаконним в частині, що стосується призупинення трудового договору з ОСОБА_1 ,

то за загальним правилом, яке викладене в ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Законом № 2620-III (2620-14) від 11.07.2001 положення статті 233 КЗпП України було доповнено новою частиною такого змісту: «У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком», - яка була визначена як друга частина. Відповідна норма була чинна до прийняття закону № 2352-IX від 01.07.2022, пунктом 18 якого назву та частини першу і другу статті 233 викладено в наступній

редакції: «Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. З заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, якщо при поданні позовної заяви до суду Позивач керувався

положеннями частини другої статті 233 КЗпП України, то, по-перше, на день підписання позову - 09.10.2023, була чинна нова редакція ч.2 ст.233 КЗпП України, яка вже не містить положення про безстроковість звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці.

По-друге, ч. 2. ст.233 КЗпП України встановлює строк звернення до суду у справах про звільнення. Відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення

роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Враховуючи, що предметом розгляду справи № 642/5899/23 не є правовідносини щодо звільнення, зазначена норма КЗпП України не підлягає застосуванню. Відповідачем стверджується, що строк на звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, Позивачем пропущено. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку» (Т.2 а.с.1-5).

16 вересня 2025 від представника позивача - адвоката Клубань М.В. через електронний суд надійшла заява про уточнення п.2 прохальної частини позовних вимог, а саме:стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 трудового договору №703-2021 від 22.11.2021 року за період дії наказу від 01.04.2022 року №389/ос та додатку до нього Акціонерного товариства «Українська залізниця» за період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617373,70 грн. з урахуванням обов`язкових платежів та зборів (Т.2 а.с.6).

16 вересня 2025 від представника позивача - адвоката Клубань М.В. через електронний суд надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно яких зазначає, що строки звернення до суду позивачем не було порушено. Так, з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки спірні правовідносини виникли до 19 липня 2022 року - 01 квітня 2022 року, а тому до спірних правовідносин застосуванню підлягає частина друга статті 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати не обмежується будь-яким строком.

Щодо нової редакції статті 233 КЗпП України, представник позивача зазначає, що в умовах перманентного неотримання заробітної плати, працівник опиняється у край несправедливому положенні, коли після спливу трьох місяців неотримання заробітної плати, її виплата стає залежною лише від доброї волі роботодавця і вказане право працівника вже не може бути захищене судом.

Крім того, в законодавстві України наявне визначення строку позовної давності, так відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦПК України).

Тобто, гарантоване Конституцією України право на заробітну плату, право заробляти собі на життя працею, обмежене у захисті судом строком в три місяці, в той час, коли захист всіх інших цивільних прав судом обмежено загальним строком у три роки. Також вбачається несправедливим, коли право працівника вимагати сплату заробітної плати у суді обмежене три місячним строком, в той час коли у його кредиторів є право протягом трьох років вимагати у працівника сплату його цивільних боргів, зокрема сплату комунальних платежів. Більш того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, було зупинено на строк дії такого стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), в той час коли гарантоване Конституцією України право на заробітну плату, право заробляти собі на життя працею, продовжує бути обмежене у захисті судом строком в три місяці. Що, крім іншого, ставить найманого працівника у нерівні умови з тими громадянами, які заробляють собі на життя шляхом укладення цивільно-правових договорів. Оскільки у разі порушення умов таких договорів, зокрема у разі не сплати іншою стороною договору грошових коштів за виконані послуги та роботи, такі громадяни мають в умовах воєнного стану майже необмежене строком право звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. А найманий працівник своєю чергою має пильно стежити за дотриманням тримісячного строку, щоб захистити свої трудові права, зокрема отримання заробітної плати.

Також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року було суттєво обмежене, передбачене ч. 1 ст. 234 КЗпП України, право суду поновлювати пропущений працівником тримісячний строк для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч. 6 ст. 10 ЦПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки частиною 4 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а частиною 1 статті 55 встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, то варто дійти висновку про те, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносин» суперечать Конституції України. щодо оптимізації трудових

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012). Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Також офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України надав Конституційний Суд України у Рішеннях від 22.02.2012 №4-рп/2012 та від 15.10.2013 №8-рп/2013 (Т.2 а.с.11-26).

16 вересня 2025 від представника позивача - адвоката Клубань М.В. через електронний суд надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно якоїпросить суд визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 №389/ос та Додаток 1 до нього в частині, що стосується аудитора внутрішнього ОСОБА_1 , стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код в ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) належну суму заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 трудового договору №703-2021 від 22 листопада 2021 року за період дії наказу від 01.04.2022 року №389/ос та Додатку до нього Акціонерного товариства «Українська залізниця» за період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 06.07.2023 року в сумі 617 373, 70 грн. з урахуванням обов`язкових податків та зборів (Т.2 а.с.27-48).

22.10.2025 до суду від представника відповідача - адвоката Шаповал І.О. надійшли заперечення на заяву про уточнення позовних вимог, заяву про виправлення орфографічної описки та додаткові пояснення від 15.09.2025. Заперечення обґрунтовані тим, що предметом позову ОСОБА_1 є наступні вимоги: визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ос та Додаток 1 до нього в частині, що стосується аудитора внутрішнього ОСОБА_1 та стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 Трудового договору № 703-2021 від 22.11.2021 за період дії наказу від 01.04.2022 № 389/ос та Додатку до нього АТ «Укрзалізниця» за період вимушеного простою ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617373,70 грн. з урахуванням обов`язкових зборів та податків.

В заяві про уточнення позовних вимог від 15.09.2025 представником позивача пункт 2 позовної заяви викладений у наступній редакції: Стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 Трудового договору № 703-2021 від 22.11.2021 за період дії наказу від 01.04.2022 № 389/ос та Додатку до нього АТ «Укрзалізниця» за період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617373,70 грн. з урахуванням обов`язкових зборів та податків.

Отже, представник відповідача вважає, що в новій редакції позовної заяви одна з позовних вимог змінена: слово простій» змінене на слово «прогул». Представник позивача у заяві від 15.09.2025 вважає це орфографічною опискою. Однак, таке твердження представника позивача є хибним, так як в даному випадку мова йде не про орфографічну помилку (неправильне написання слова), а заміна одного словосполучення на інше: «вимушений простій» на «вимушений прогул» , яке змінює суть позовних вимог.

Так, вимушений прогул - це період, коли працівник не може виконувати свої трудові обов`язки з вини роботодавця через його протиправні дії чи бездіяльність, і за цей час працівнику нараховується компенсація у вигляді середнього заробітку.

Натомість, простій - це зупинення роботи на підприємстві через відсутність необхідних організаційних чи технічних умов, невідворотної сили або інших обставин, що не залежать від працівника, і він оплачується у розмірі не нижче 2/3 окладу.

Щоб виправити помилку в позовній заяві, слід подати до суду, який прийняв позов, заяву про внесення виправлень, якщо це описка чи арифметична помилка, або заяву про зміну предмета чи підстав позову, якщо це стосується суті вимог. Отже, зазначена помилка може бути виправлена шляхом подання заяви про зміну предмета позову, що фактично було зроблено представником позивача, яка звернулася до суду з заявою про уточнення позовних вимог, а фактично, виходячи із суті спору, з заявою про зміну предмету позову.

Згідно з приписами ч.3 ст.49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 16.10.2023 розгляд даної справи № 642/5899/23 проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання. У справі № 642/5899/23 проведено чотири судових засідання з розгляду справи по суті. Тому представник відповідача вважає, що подання заяви про уточнення позовних вимог/зміну предмета позову на даній стадії розгляду справи по суті є таким, що протирічить вищевикладеним приписам ЦПК України, а тому заява про уточнення позовних вимог від 15.09.2025 у справі № 642/5899/23 повинна бути залишена без розгляду. Пропуск вказаного строку є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, зазначає, що позовна вимога про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 Трудового договору № 703-2021 від 22.11.2021 за період дії наказу від 01.04.2022 № 389/ос та Додатку до нього АТ «Укрзалізниця» за період вимушеного простою ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617373,70 грн. з урахуванням обов`язкових зборів та податків є безпідставною та задоволенню не підлягає (Т.2 а.с.63-70).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, в матеріалах позовної заяви міститься клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, вимоги позовної заяви підтримав і просив задовольнити у повному обсязі (Т.1 а.с.47).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача - адвокат Клубань М.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос та даток до нього в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивача належну суму заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 трудового договору №703-2021 від 22.11.2021 року за період дії наказу від 01.04.2022 року №389/ос та додатку до нього АТ «Українська залізниця» за період вимушеного прогулу з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617 373,70 грн. та судові витрати.

Представник відповідача у судовому засідання вимоги позовної заяви не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає дії відповідача відповідними вимогам законодавства.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Судом встановлено, що відповідно до копії наказу АТ «Укрзалізниця» № 2212/ос від 30.11.2016, ОСОБА_1 з 01.12.2016 прийнято на посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» (Т.1 а.с.72).

Наказом АТ «Укрзалізниця» № 2135/ос від 30.08.2017 ОСОБА_1 з 30.08.2017 переведено на посаду старшого ревізору відділу з контролю за фінансово- господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» (Т.1 а.с.73).

22 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» було укладено Трудовий договір № 703-2021, відповідно до якого він був прийнятий на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця». Відповідно до п. 7.1 зазначеного договору за погодженням сторін строк його дії був встановлений з 23.11.2021 по 22.11.2024 включно (Т.1 а.с.13-28).

Згідно копії наказу АТ «Укрзалізниця» №2916/ос від 22.11.2021 ОСОБА_1 переведено з посади старшого ревізора на посаду аудитора внутрішнього (Т.1 а.с.29,74).

24.02.2022 року згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, в країні введено воєнний стан.

Згідно копії акту простою від 24.02.2022, у зв`язку з запровадженням в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст.30-34, 38,39, 41-44,53 Конституції України…з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі (Т.1 а.с.32, 96).

Відповідно до копії наказу АТ «Українська залізниця» № Ц-42/6-В від 24.02.2022 запроваджено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» відповідно додатку 1 (Т.1 а.с.30-31, 94-95).

24.03.2022 наказом АТ «Українська залізниця» внесено зміни до додатку 1 наказу № Ц-42/6-В від 24.02.2022 «Про запровадження режиму простою» щодо періоду простою, який продовжено до 31.03.2022. У додатку 1 зазначений «аудитор внутрішній ОСОБА_1 » (Т.1 а.с.33-34, 97-98).

Згідно копії витягу з Наказу АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 № 389/оc у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів призупинено дію трудового договору між позивачем та АТ "Укрзалізниця" до припинення або скасування воєнного стану (Т.1 а.с.35-36, 100-103).

Відповідно копії Наказу (розпорядження) АТ «Українська залізниця» № 1146/ос від 06.07.2023 з 07.07.2023 ОСОБА_1 переведено з посади «аудитор внутрішній Департаменту внутрішнього аудиту та контролю» на посаду «аудитор внутрішній Департаменту аудиту відділу аудиту напрямку «Інфраструктура» (Т.1 а.с.38,75).

Згідно підпункту 4.1.1 пункту 4.1 Регламенту організації та проведення внутрішнього аудиту та контролю в ПАТ «Укрзалізниця», введеного в дію наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26.06.2018 №401, поточні аудити здійснюються на підставі піврічних планів проведення аудиту, а також за окремим дорученням голови правління Товариства (Т.1 а.с. 76-87).

Відповідно листа № АЦКС-07/59 від 07.11.2022 директора Офісу корпоративного секретаря М.М.Молнар, Плани внутрішніх аудитів на 2022 наглядовою радою не затверджувалися (Т.1 а.с.88-91).

Згідно копії листа Департаменту економки, планування та бюджетування АТ «Укрзалізниця» № ЦФЕ-7/477 від 16.09.2022, обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року (Т.1 а.с.92-93).

Відповідно копії витягу з протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 07.09.2023 № А-12/68-В ліквідовано структурний підрозділ Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» (Т.1 а.с.99).

Згідно відповіді на адвокатський запит від 25.01.2024, протягом квітня-травня 2022 працівники Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», в т.ч. ОСОБА_1 , неодноразово зверталися до Профгрупорга Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» з питанням щодо поновлення трудових договорів, укладених ними з АТ «Укрзалізниця», які були призупинені в квітні 2022. На підставі звернень складено лист до Голови профспілкового комітету апарату АТ «Укрзалізниця» Грищенка Ю.М. з проханням посприяти у вирішенні питання на користь трудового колективу та не допустити ситуацію залишення трудового колективу департаменту без заробітної плати і як наслідок без засобів до існування в надскладний час, забезпечити роботою працівників або у разі неможливості її надати - повернути працівників у режим просто із збереженням 2/3 розміру заробітної плати (Т.1 а.с.175-186).

У відповіді АТ «Укрзалізниця» на заяву Голови профспілкового комітету апарату АТ «Укрзалізниця» Грищенка Ю.М. зазначено, що військова агресія призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів товариства. Однак товариство вживає всі можливі заходи для забезпечення співробітників роботою. Призупинення дії трудових договорів відбулося зі всіма, без виключень, працівниками Департаменту, що підтверджує неможливість забезпечити усіх працівників Департаменту відповідною роботою. При цьому призупинення має тимчасовий характер і не тягне за собою припинення трудових відносин, діє до припинення або скасування воєнного стану в Україні та дозволяє працівникам тимчасово працевлаштуватися на інше підприємство, виконувати регулярно оплачувану роботу на умовах трудового договору за зовнішнім сумісництвом (Т.1 а.с.187).

Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 13.09.2022 зазначено, що у зв?язку з широкомасштабною військовою агресією російської федерації проти України, з перших днів протистояння АТ «Укрзалізниця» активно провадить діяльність, спрямовану на підтримку громадян та держави, а саме евакуацію мирного населення з регіонів та територій країни, що зазнають масованих атак з боку агресора, до більш безпечних регіонів, перевезення гуманітарних вантажів, перевезення дипломатичних делегацій дружніх країн та інше.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», Акціонерне товариство «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Від початку повномасштабного вторгнення рф на територію України АТ «Укрзалізниця» евакуювала понад 4 млн людей та транспортувала більш як 300 тис. тонн гуманітарної допомоги. Також, перевезено до України та з України більше 200 іноземних делегацій (дані станом на 04.11.2022). Разом з тим, військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати активів та майна Товариства, які з кожним місцем військової агресії тільки зростали. У складних умовах збройної агресії основною метою діяльності АТ «Укрзалізниця» є забезпечення безперебійного перевізного процесу, а не вдосконалення діяльності та процесів Товариства.

Всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» діє відповідно до Статуту, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Статут)). Відповідно до п. 1 Статуту, акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі -Товариство) є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно з п. 6 Статуту, метою діяльності товариства є задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у безпечних та якісних залізничних перевезеннях у внутрішньому та міжнародному сполученні, роботах та послугах, що виконує та надає товариство, забезпечення ефективного функціонування та розвитку залізничного транспорту, створення умов для підвищення конкурентоспроможності транспортної галузі, а також отримання прибутку від провадження підприємницької діяльності.

Аудит не належить до основної діяльності товариства. Таким чином, аудитор внутрішній Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» не належить до основних професій, без яких не може функціонувати товариство.

Приймаючи рішення про призупинення дії трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», зокрема і з ОСОБА_1 , АТ «Укрзалізниця» виходив з того, які категорії професій були необхідні для виконання перевізного процесу в період воєнного стану. Аудитор внутрішній Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» в перевізному процесі участі не бере.

Актом простою від 24.02.2022 засвідчено, що у зв?язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з

24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання.

У листі АТ «Укрзалізниця» зазначено, що станом на дату листа Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувалися(Т.1 а.с.193-202).

АТ «Укрзалізниця» надано відповідь на адвокатський запит, відповідно якої інформування ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору відбулося відповідно до вимог ч.2 ст.2 ст.13 Закону України від 15.03.2022 № 2136 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», проте надати докази, що підтверджують факт ознайомлення ОСОБА_1 з зазначеним наказом не вбачається за можливе (Т.2 а.с.39).

Даний спір пов`язаний із захистом трудових прав/обмеженням права на працю, внаслідок призупинення трудового договору, що пов`язано із умовами воєнного стану.

Конституційні основи права на працю закріплені в статті 43 Конституції України, яка гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56 - 63 цієї Конституції.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року (далі - Закон № 2102-ІХ), в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року (далі - Закон № 389-VIII)).

15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-IX, яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону № 389-VIII.

Частинами першою та другою статті 1 Закону № 2136-ІХ (на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону № 389-VIII, діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування норм права, які регулюють особливості призупинення трудових договорів з працівниками в умовах воєнного стану, що враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статі 263 ЦПК.

Так, Верховний Суд неодноразово наголошував, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Але, призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

В даному випадку відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу щодо повідомлення позивача ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору з 01.04.2022.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

За змістом статті 12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас Верховний Суд звертав увагу на те, що у справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця.

Відповідач обґрунтовував неможливість надання роботи позивачу тим, що у зв`язку з широкомасштабним вторгненням на територію України військ російської федерації 24 лютого 2022 року обсяги господарської діяльності товариства критично зменшились, можливість організувати процеси діяльності товариства. Відповідач вважав таку обставину об`єктивною та такою, що настала внаслідок обставин непереборної сили.

Але, як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Укрзалізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів.

Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем ОСОБА_1 , але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача, який обіймає посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Судом встановлено та не заперечувалося стороною відповідача, що АТ "Укрзалізниця" не зупиняло свою роботу, враховуючи мету та характер діяльності товариства.

Оцінивши в сукупності надані сторонами докази, враховуючи специфіку діяльності відповідача, а також функціональні обов`язки позивача, суд вважає, що відповідачем не доведено законність та обґрунтованість наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року №389/ос та Додаток до нього в частині, що стосується аудитора внутрішнього ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору.

Зокрема не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (посадовою інструкцією). Тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Отже, відповідачем не було надано доказів на підтвердження існування, передбачених статтею 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору, а саме неможливість надати позивачу роботу в товаристві.

Згідно пункту 1.1. Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 7-9 жовтня 2020 року, Департамент внутрішнього аудиту та контролю є структурним підрозділом «акціонерного товариства «Українська залізниця» та підпорядковується наглядовій раді (комітету з аудиту) Товариства. Департамент виконує функції підрозділу/служби внутрішнього аудиту Товариства (п.1.2 Положення про Департамент). Ціллю Департаменту є надання незалежних, об`єктивних аудиторських послуг, спрямованих на збільшення вартості Товариства та вдосконалення його діяльності і процесів. Отже, Департамент внутрішнього аудиту та контролю надає аудиторські послуги згідно затверджених наглядовою радою (комітетом з аудиту) планів внутрішніх аудитів.

Суд прийшов до висновку, що під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач позбавлений можливості надати роботу позивачу, зокрема і в тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Верховний Суд у своїх постановах від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23) неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести, неможливість надання та виконання такої роботи».

За встановлених обставин, суд робить висновок, що наказ АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року 01.04.2022 року №389/ос та Додаток до нього в частині, що стосується аудитора внутрішнього ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору не відповідає положенням статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Такий підхід є сталим в практиці Верховного Суду в подібних правовідносинах (справа №346/2645/23, провадження № 61-11812св24; справа № 639/5768/23, провадження № 61-5079св24; справа № 757/17315/22-ц, провадження № 61-946св24).

Також вказану позицію підтримав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, вказавши, що «Сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

Щодо стягнення середнього заробітку з відповідача за час дії наказу АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року 01.04.2022 року №389/ос та Додаток до нього в частині, що стосується аудитора внутрішнього ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору, суд приходить до наступного.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У КЗпП відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Водночас частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Таким чином, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати та призвели до порушення його конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норму частини другої статті 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та покладає на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час його перебування у вимушеному прогулі.

Такий висновок суду узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 21 червня 2023 року в справі № 149/1089/22, від 31 січня 2024 року в справі № 161/8196/22, від 28 лютого 2024 року в справі № 465/3919/22, від 27 березня 2024 року в справі № 753/12518/22.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Водночас, якщо в розрахунковому періоді є хоча б один повний відпрацьований день, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за такий робочий день.

При цьому простій - це час протягом якого працівник не працює. Оплата простою не з вини працівника є платою за невідпрацьований час і входить до фонду додаткової заробітної плати.

Як зазначено в пункті 2 розділу ІІ Порядку № 100, час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Також при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (абзац другий пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100).

Отже, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці час простою не враховується, навіть у разі збереження під час простою за працівником середнього заробітку.

Дана позиція знайшла своє відображення в Постанові Верховного Суду від 06.10.2025 у справі № 523/7645/23, провадження № 61-8678св25.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2022 року у справі № 488/2652/20 (провадження № 61-6738св22), зазначено, що розмір середнього заробітку слід визначати, виходячи з виплат за два останні місяці, що передували оголошенню простою на підприємстві.

Встановлено, що час простою на підприємстві АТ «Укрзалізниця» згідно витягу з наказу №Ц-42/6-В від 24.02.2022 та витягу з наказу №Ц-42/12-В від 24.03.2022 запроваджено з 24.02.2022 по 31.03.2022, дію трудового договору з позивачем призупинено з 01.04.2022 року.

Оскільки з 24.02.2022 року по 31.03.2022 ОСОБА_1 перебував в простої зі збереженням заробітної плати у розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого йому окладу, тобто за ним був збережений заробіток частково, відповідно цей час виключається з розрахункового періоду, та вказаний період, на думку суду, не може бути включений до розрахункового періоду для визначення середнього заробітку.

Таким чином, розрахунковим періодом при обчисленні середньої заробітної плати ОСОБА_1 є січень та лютий 2022 року.

Представником відповідача в судовому засіданні підтверджено та матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 в період простою був залучений до роботи.

Відповідно до даних довідки №339 від 22.08.2023 року, складеною АТ «Укрзалізниця», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 870,83 гривень. Період розрахунку складено за січень-лютий 2022 (Т.1 а.с.37).

Згідно довідки №435 від 06.11.2023, складеною АТ «Укрзалізниця» та наданою відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 680 грн. Період розрахунку складено за лютий-березень 2022, хоча за березень 2022 заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої зарплати стоїть 0 (Т.1 а.с.108).

Але, відповідно розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2022 нараховано 44 677,83 грн. (Т.1 а.с.105).

Так як при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (абзац другий пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100), а це в даному випадку час простою з 24.02.2022 по 31.03.2022, то суд бере до уваги довідку №339 від 22.08.2023, складену АТ «Укрзалізниця» за січень-лютий 2022.

Вимушений прогул позивача тривав з 01.04.2022 року (день призупинення дії договору) до 06.07.2023 року (день поновлення дію трудового договору), тобто 330 робочих днів.

Отже, суд приходить до висновку, що що середній заробіток за час призупинення дії трудового договору, який підлягає стягненню з відповідача АТ «Укрзалізниця» на користь позивача, повинен становити 617 373,70 грн (330 робочих дні х 1 870,83 грн).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 інших виплат відповідно до розділу 3 трудового договору № 703-2021 від 22.11.2021 за період дії наказу від 01.04.2022 № 389/ос та Додатку до нього, то суд зазначає, що позивачем не конкретизовано та не зазначено, які самі інші виплати потребують стягнення з відповідача, їх правове обґрунтування.

За таких обставин суд позбавлений можливості надати оцінку такій вимозі. У свою чергу, прийняття незаконного судового рішення про задоволення такої позовної вимоги матиме наслідком порушення судом принципу правової визначеності, який є частиною принципу верховенства права та одним з основоположних засад правозастосування.

Разом з тим, за таких обставин, суд не може самостійно конкретно визначити характер таких виплат, так як вийде за межі позовних вимог, порушуючи імперативну заборону ч. 2 ст. 264 ЦПК України.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин - 01.04.2022) "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21 (провадження № 61-11963св23).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, минуло не більше одного року.

Cтроки звернення до суду за вирішенням трудового спору застосовуються незалежно від заяви сторін, а тому в кожному випадку суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21 (провадження № 61-15004св24).

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

У статті 12 Закону України «Про оплату праці» закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою. Зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці», зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Щодо нової редакції статті 233 КЗпП України, суд зазначає, що в умовах перманентного неотримання заробітної плати, працівник опиняється у край несправедливому положенні, коли після спливу трьох місяців неотримання заробітної плати, її виплата стає залежною лише від доброї волі роботодавця і вказане право працівника вже не може бути захищене судом.

Крім того, в законодавстві України наявне визначення строку позовної давності, так відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦПК України).

Тобто, гарантоване Конституцією України право на заробітну плату, право заробляти собі на життя працею, обмежене у захисті судом строком в три місяці, в той час, коли захист всіх інших цивільних прав судом обмежено загальним строком у три роки. Також вбачається несправедливим, коли право працівника вимагати сплату заробітної плати у суді обмежене три місячним строком, в той час коли у його кредиторів є право протягом трьох років вимагати у працівника сплату його цивільних боргів, зокрема сплату комунальних платежів.

Суд приходить до висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки спірні правовідносини виникли до 19 липня 2022 року - 01 квітня 2022 року, а тому до спірних правовідносин застосуванню підлягає частина друга статті 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати не обмежується будь-яким строком.

Більш того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, включаючи трудові спори, визначений Цивільним кодексом України, було зупинено на строк дії такого стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року було суттєво обмежене, передбачене ч. 1 ст. 234 КЗпП України, право суду поновлювати пропущений працівником тримісячний строк для звернення до суду з вказаним позовом.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19).

Відповідно до ч. 6 ст. 10 ЦПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки частиною 4 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а частиною 1 статті 55 встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, то варто дійти висновку про те, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносин» суперечать Конституції України. щодо оптимізації трудових

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012). Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

Конституційний Суд України виходить з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат. Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що уразі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Також офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України надав Конституційний Суд України у Рішеннях від 22.02.2012 №4-рп/2012 та від 15.10.2013 №8-рп/2013.

У цих рішеннях сформовано низку юридичних позицій, які враховувалися при вирішенні подібних спорів судами:

- строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 22.02.2012 №4-рп/2012);

- поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків(п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.10.2013 №8-рп/2013);

- під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.10.2013 №8-рп/2013);

- право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати;

- в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. (Рішення від 15.10.2013 року №8 рп/2013).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд 06.04.2023 ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки:

«До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352 IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.04.2025 року у справі №140/8132/24 (адміністративне провадження № К/990/904/25).

Крім цього, у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду також сформувала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19 липня 2022 року зазначила, що застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Предметом спору у цій справі є стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належної суми заробітної плати та інших виплат відповідно до розділу 3 трудового договору №703-2021 від 22.11.2021 року за період дії наказу від 01.04.2022 року №389/ос та додатку до нього Акціонерного товариства «Українська залізниця» за період вимушеного прогулу (призупинення дії трудового договору) ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 06.07.2023 в сумі 617373,70 грн.

Станом на час виникнення спірних правовідносин 01 квітня 2022 року, приписи статті 233 КЗпП України діяли у редакції до внесення змін Законом №2352-IX, та визначали право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з дотриманням установленого законом строку звернення до суду.

Крім того, так як позивач звернувся до суду з позовом у жовтні 2023 року, тобто під час воєнного стану, а тому строк звернення до суду на момент пред`явлення позову не сплив.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Позивачем сплачено судовій збір за подання позову у даній справі в сумі 2 147,20 грн., що підтверджено копією квитанції від 09.10.2023 (т.1 а.с.1).

Частиною 5 ст.265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 147,20 на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст.ст. 5, 12, 13, 76-78, 81, 89,141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 293, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос та даток до нього в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (призупинення дії трудового договору) за період з 01.04.2022 року по 06.07.2023 року включно, в розмірі 617 373,70 (шістсот сімнадцять тисяч триста сімдесят три грн. 70 коп.) грн. з урахуванням обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2 147,20 (дві тисячі сто сорок сім грн. 20 коп.) грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача - адвокат Клубань Марія Володимирівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 860 від 27.10.2017, адреса: 44643, Волинська область, Камінь-Каширський район, с.Велика Яблунька, вул.Франка, 5

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», , адреса: 03150, м.Київ, вул.Єжи Ґедройця, 5.

Представник відповідача: Шаповал Ірина Олексіївна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №086 від 03.08.1993, адреса: 03150, м.Київ, вул.Єжи Ґедройця, 5.

Повний текст рішення складено 14.11.2025

Суддя Наталя Петрова