Номер провадження: 22-ц/813/5841/25
Справа № 509/6602/24
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Приморський відділ Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 квітня 2025 року, ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області у складі: судді Кириченка П.Л. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в:

13.11.2024 ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту, в якому із посиланням як на правове обгрунтування своїх вимог ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» просила звільнити з-під арешту все майно ОСОБА_1 , у тому числі 1/2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія АВ № 96273 від 10 червня 2002 року, державним виконавцем Кузнецовим І.А. відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції, а також стягнути з відповідача Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судовий збір у розмірі 1211,2 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що згідно з архівної довідки Одеського державного нотаріального архіву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 612/01-18 від 15.03.2024 на все майно ОСОБА_1 , у тому числі 1/2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , накладений арешт постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження серії АВ № 962073 від 10.06.2002.

Згідно з даною постановою на виконанні у Приморському районному відділі ДВС перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-696, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 17636 грн. У зазначеній постанові державний виконавець Кузнєцов І.А. зазначає, що згідно довідки РБТІ № 134 від 22.05.2002 за дружиною боржника зареєстровано домобудівництво за адресою: АДРЕСА_1 , та, як зазначає позивач, з невідомих причин і всупереч закону накладає арешт на майно власника домоволодіння, яка не є боржником у вказаному виконавчому провадженні, чим порушено право особи на приватну власність.

На адвокатський запит від 13.05.2024 Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомили, що перевіркою даних АСВП встановлено відсутність інформації про перебування на виконанні виконавчих документів, за якими ОСОБА_1 є боржником.

Тому, позивач вважає, що арешт накладено з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та Конституції України, чим порушено право на вільне розпорядження своїм майном.

У відзиві на позовну заяву Приморський ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просили відмовити в задоволенні позовної заяви у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог, зазначаючи, що відповідно до інформації, яка міститься в АСВП «Спецрозділ», відомостей про виконавче провадження, на підставі якого виносилася постанова органу ДВС про арешт майна АВ № 962073 від 10.06.2002, не виявлено та Електронна система такого не обліковує.

Відповідач також зазначив, що повноцінно з відображенням всіх здійснених виконавчих дій Електронна система запрацювала лише з реєстрацією Наказу МЮУ № 2432/5 від 05.08.2016, яким затверджено Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження. З огляду на це, відповідач повідомив, що відомості про арешт 10.06.2002, які містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на які посилається позивач, сформовані на паперовому носії та встановити на підставі якого виконавчого документу застосовано заборону на відчуження, не є можливим, так як Електронна система виконавчих проваджень була введена в дію після 2009 року, а журнали обліку ВП, де обліковувалися діючі виконавчі провадження 2009 року в органу ДВС відсутні, оскільки знищенні за закінченням терміну зберігання.

У зв`язку із відсутністю інформації в АСВП неможливо встановити, на якій підставі завершено виконавче провадження, при виконанні якого винесено постанову про арешт майна АВ № 962073, чи то у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу або ж з підстав винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, чи при виконанні взагалі забезпечення судом позову про стягнення з боржника коштів, які є зовсім різними за своєю природою стадії завершення виконавчого провадження, та маються різні наслідки завершення ВП (а.с. 29-37).

У відповіді на відзив позивач зазначила, що вважає доводи відповідача безпідставними, оскільки такі засновані на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, з огляду на що просила задовольнити її позов у повному обсязі (а.с. 38-43).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту відмовлено (60-61).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржуване рішення, на думку скаржника, не містить правової аргументації, за якої суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Щодо посилання суду на різне написання прізвища позивача зазначає, що це технічна помилка, але у суду були всі необхідні матеріали для встановлення правильності написання прізвища позивача. Щодо посилання суду першої інстанції на те, що в ході судового розгляду сторона позивача не надала належних та допустимих доказів існування судового рішення в рамках цивільного провадження № 2-696 скаржник вважає їх такими, що не мають жодного значення для розгляду справи. Доступу до вказаної справи позивач не мала, стороною по зазначеній справі не була, а лише на підставі рішення в рамках цивільного провадження № 2-696 накладено арешт на майно позивачки. Крім того, у відповіді на адвокатський запит зазначено, що жодних виконавчих проваджень відносно позивачки не існує.

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: Назарової М.В. (суддя-доповідач), суддів Погорєлової С.О., Коновалової В.А.) від 26.05.2025 та 27.06.2025 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 71,80).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025 виключено зі складу колегії суддю Погорєлову С.О. та здійснено заміну на учасника постійно діючої колегії суддю Кострицького В.В.

У судовому засіданні 28.10.2025 представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач Приморський ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до судового засідання не з`явився, але належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, оскільки у відповідності до вимог п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України отримали судову повістку на 28.10.2025 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 08.09.2025 о 01:44:55 (а.с. 82 зв.), що в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано Свідоцтво про право власності від 21.02.2006 на підставі витягу з розпорядження Овідіопольської районної ради народних депутатів за № 300 від 09.11.1994 (а.с. 10).

10 червня 2002 року державним виконавцем Кузнєцовим І.А. винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 , у тому числі 1/2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 9).

Представник позивачки звернувся до Відділу ДВС з заявою щодо можливості зняття арешту з вищевказаного нерухомого майна (а.с. 17-19).

Згідно з відповіддю Приморського ВДВС у м. Одесі від 27.06.2024 № 115240 прийняти рішення про припинення чинності арешту на підставі наявної інформації не є можливим, оскільки відомості щодо виконавчого провадження про стягнення коштів з ОСОБА_1 . Електронна система не обліковує, так як в період 2002 року не була запроваджена. А що стосується виконавчого провадження, на підставі якого, можливо, виносилася постанова про арешт, повідомлено, що виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягали знищенню. Тому, у зв`язку із відсутністю матеріалів виконавчого провадження та інформації про нього в Електронній системі, неможливо здійснити перевірку законності виконавчого провадження на підставі ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та встановити правомірність дій державного виконавця (а.с. 20-21).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду позивачка та її представник не надали належних та допустимих доказів існування судового рішення в рамках цивільного провадження № 2-696, не зазначили учасників цивільного провадження фізичних осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зокрема їх повне ім`я та по батькові, місце їх проживання (реєстрації) тощо.

В ході розгляду справи було встановлено, що позивачка та її представник не надали суду належних та допустимих доказів, на підставі чого було відкрито виконавче провадження (заява стягувача та виконавчий лист, виданий на підставі судового рішення, судове рішення). Державний виконавець відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» належним чином відкрив виконавче провадження, під час примусових дій в рамках своїх повноважень прийняв рішення про накладення арешту на майно позивачки. Виходячи з вищевказаного, суд дійшов висновку, що позивачка звернулась до суду з позовними вимогами, які в порядку ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту в іншому порядку. Державний виконавець прийняв рішення про накладення арешту на нерухоме майно в рамках своїх повноважень відповідно до закону, а тому суд вважав, що відповідач Відділ ДВС є неналежним відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідно до ст. ст. 13, 263 ЦПК України представник позивачки належним чином не обґрунтував свої позовні вимоги.

Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

«Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту.

Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)).

Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна(постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)).

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 (провадження № 61-945св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв».

У справі, що переглядається, предметом спору є вимога ОСОБА_1 , яка посилається на те, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, про його звільнення з-під арешту, накладеного державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій щодо стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , при цьому позов пред`явлено лише до державного виконавця.

Таким чином, обґрунтованим слід визнати висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача.

Саме таких висновків про застосування відповідних норм права дійшов Верховний Суд і в постанові від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21, що з огляду на вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, які мають значення для справи та формального підходу суду, не впливають на правильність вирішення справи, оскільки визнавальним для правильного вирішення теперішнього спору є саме неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 902/1331/22)

Натомість, висновки суду по суті вирішення спору, зокрема, щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, погашення чи наявності заборгованості, в межах виконання судового рішення, за яким було накладено арешт на належне, в тому разі і позивачці, майно, мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи, та таке не впливає на правильність рішення суду про відмову у задоволенні позову, оскільки не може бути скасоване правильне по суті рішення.

Вказаного не спростовує посилання в апеляційній скарзі на відсутність наразі в провадженні виконавчої служби будь-яких виконавчих проваджень щодо виконавчого листа № 2-696.

Як не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги, які містять перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а також зазначення того, в яких випадках таке робиться на підставі судового рішення, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», оскільки всі зазначені питання мають вирішуватися за участю сторін виконавчого провадження, яким відповідач по справі - Приморський відділ Державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - не є.

Порушень судом норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи суд апеляційної інстанції не встановив.

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана позивачем апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 31 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький