Справа № 296/9123/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

при секретарі судових засідань Пшегалінській К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та вселення,-

В С Т А Н О В И В :

Представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05.03.2018р.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_5 була удочерина ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки біологічні батьки (мати - ОСОБА_8 , яка являється рідною сестрою ОСОБА_6 , та батько - ОСОБА_9 ) відмовились від неї ще в пологовому будинку.

У 1978 році сім`я ОСОБА_10 отримала для постійного проживання подружжя з дитиною двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Відділу приватизації державного житлового фонду Житомирського міськвиконкому від 04.01.2000р. квартира АДРЕСА_2 була приватизована позивачем та її матір`ю ОСОБА_7 , в рівних частках по 1/2 на кожну.

У подальшому, 15.06.2005р. двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 позивачка та її матір ОСОБА_7 продали та 16.06.2005р. купили однокімнатну квартира АДРЕСА_1 , де позивач та ОСОБА_7 постійно проживали вдвох.

3 22.07.2005 року позивачка постійно зареєстрована у спірній квартирі, як дочка власника.

У подальшому, 16.10.2010р. позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 та змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».

В лютому 2015 року у ОСОБА_7 стався інфаркт головного мозку, внаслідок чого вона була госпіталізована до ЦМЛ №1 м. Житомира. ОСОБА_1 щоденно двічі на день відвідувала матір. В цей період двоюрідна сестра позивача - відповідачка ОСОБА_3 один раз прийшла відвідати хвору тітку ОСОБА_7 у лікарню.

Після виписки з лікарні позивачка займалася реабілітацією своєї матері ( ОСОБА_13 ) на дому, в результаті чого у хворої практично відновились абсолютно всі функції організму.

У вересні 2015 року позивач працевлаштувалась в Житомирське ТТУ водієм тролейбуса, та з метою не турбувати маму, в дні коли перша зміна починалась о 04-00 ранку, а третя закінчувалась о 24-00, ночувала в квартирі своєї біологічної матері за адресою: АДРЕСА_3 . Весь інший час позивач постійно проживала у спірній квартирі зі своєю мамою - ОСОБА_13 . Щонайменше раз на тиждень в спірну квартиру приїздила відповідач ОСОБА_14 , привозила гостинці, залишалась часто ночувати на вихідні, пропонуючи позивачу піти відпочити в квартиру, де проживала біологічна мати останньої, мотивуючи це добрими намірами допомоги родичам.

Представник позивача вказує, що 30.11.2017 з ОСОБА_7 стався гіпертонічний криз та психічний напад, призначено таблетоване лікування з рекомендаціями продовження лікування в психіатричній лікарні.

ОСОБА_3 вмовила позивачку проживати разом з ними, оскільки хвора ОСОБА_7 на неї спокійніше реагує та боїться, що дочка знов поведе до психіатра.

Так, після закінчення осінніх шкільних канікул у листопаді 2019 року позивач, як завжди прийшла до спірної квартири, але виявила відсутність хворої матері та змінені замки. Зателефонувавши відповідачці, з`ясувала, що вона забрала ОСОБА_7 до себе в с. Ушомир Коростенського району, оскільки остання краще себе почуває на свіжому повітрі.

У подальшому, 10.01.2020 позивачці стало відомо, що спірну квартиру, відповідно до договору дарування від 05.03.2018 ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 .

Протягом 2020-2021 р.р. позивачка декілька разів їздила до відповідачки провідати маму. ОСОБА_7 була майже неспроможна до продуктивного спілкування.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла в Коростенський ЦРЛ. Згідно даних виписного епікризу КЗ «Коростенська центральна районна лікарня» від 06.01.22 за № 34, хвора потрапила до лікарні 04.01.2022 у вкрай тяжкому стані з діагнозом: набряк легень по причині ХОЗЛ IV ст. ДН ІІ. Позивач впевнена, що до такого стану її маму довела саме відповідач.

Враховуючи, що на момент підписання оспорюваного договору дарування, так і на даний час позивач є постійно зареєстрованою (прописаною) у спірній квартирі, і внаслідок дарування квартири грубо порушено її права та законні інтересу, про що відповідачу було достеменно відомо, але вона приховала дану обставину від нотаріуса, а відповідно до стану свого здоров`я ОСОБА_7 не могла повністю усвідомлювати своїх дій та керувати ними, чим і скористалась відповідач, представник позивача просить вимоги позовної заяви задовольнити.

У відзиві від 03.03.2023р. ОСОБА_3 вказала, що квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 продали та отриманими коштами розпорядились кожна на власний розсуд, зокрема, позивачка придбала собі автомобіль.

У подальшому ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 2766 від 16.06.2005 року, набула одноособового права приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Як одноособовий законний власник ОСОБА_7 зареєструвала в своїй квартирі свою дорослу, дієздатну доньку ОСОБА_15 , яка на утриманні у своєї матері не знаходилась. Сама по собі реєстрація місця проживання позивача в зазначеній квартирі, яка була власністю її матері, не надавала і не надає підстав претендувати на право власності на спірну квартиру.

Окрім того, 21.06.2017 ОСОБА_7 склала заповіт, яким на випадок смерті заповідала все своє майно ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_1 на даний час знято з реєстрації місця проживання в зазначеній квартирі.

Таким чином, на думку відповідачки, ОСОБА_1 не є особою, права чи інтереси якої міг зачіпати укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , а тому просила відмовити у задоволенні позовної заяви.

У відповіді на відзив від 13.03.2023 представник позивача зазначила, що за гроші від проданої 15.06.2005р. квартири позивачка та ОСОБА_7 на наступний день (16.06.2005р.) придбали квартиру АДРЕСА_1 . Залишок коштів витрачено на ремонт вказаної квартири. Автомобіль ОСОБА_1 придбала у 2013р. за кредитні кошти.

На момент придбання квартири позивачка була впевнена, що така є спільною сумісною власністю її та її матері ОСОБА_7 . У зазначеній квартирі позивачка постійно проживала з червня 2005р. по листопад 2019р. Враховуючи зміст позовної заяви представник позивача просила вимоги такої задовольнити.

В судових засіданнях представник позивача ОСОБА_2 просила визнати договір дарування частково недійсний, підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 вказала, що відповідачка ввела в обману ОСОБА_7 . Просила визнати договір дарування частково недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що позов є безпідставним, доказів щодо обману немає, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Звернув увагу суду, що у договорі дарування зазначено, що ОСОБА_3 , під час складання договору дарування не порушує права ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 не визнала позовні вимоги та просила відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта останньої та довідки ПП КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №9 - Сервіс» № 430 від 18.05.2022р. (а.с. 15, 16).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 17.08.1977р., матір`ю ОСОБА_17 є ОСОБА_7 (а.с. 18).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 05.03.2018р., зареєстрованого в реєстрі за № 2060, ОСОБА_7 (дарувальник) безоплатно передала у власність (подарувала), ОСОБА_3 (обдаровувана) прийняла у власність (у дар) квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Пунктом 6.1. договору дарування визначено, що дарувальник наступним гарантує, що на момент укладення цього договору відчужувана квартира нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не значиться, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо неї з боку третіх осіб. Дарувальник свідчить, що, зокрема: внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі дітей, яких дарувальник зобов`язаний (а) утримувати за законом чи договором; у вказаній квартирі не проживають та не зареєстровані (не прописані) треті особи, в тому числі особи віком до вісімнадцяти років; договір не укладається під впливом тяжкої для дарувальника обставини або під загрозою.

Згідно п. 6.2. договору, сторони підтверджують, що: волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості стороні.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 12.01.2022 серії НОМЕР_2 (а.с.39).

Позивач стверджує, що відповідач шляхом обману під час посвідчення оспорюваного договору дарування квартири надала нотаріусу неправдиві відомості щодо гарантій сторін та обтяжень квартири. Відповідач скористалась тим, що ОСОБА_18 не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій. Просить визнати договір дарування квартири недійсним як такий, що вчинений під впливом обману.

Позивач стверджує, що на момент підписання оспорюваного правочину вона була зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 , а тому внаслідок укладення оспорюваного договору грубо порушено її права.

Отже, предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про визнання договору дарування недійсним, а підставу позову становлять обставини вчинення відповідачем дій, внаслідок яких дарувальника ОСОБА_7 було введено в оману та нотаріусу надано неправдиві відомості щодо зареєстрованих у квартирі осіб, гарантій сторін та обтяжень на майно.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).

Із системного аналізу положень статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17 (провадження № 61-15347св19), від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи встановлено, що на момент вчинення договору дарування квартири від 05.03.2018 ОСОБА_7 не визнана недієздатною або обмежено дієздатною (докази протилежного суду не надано).

Згідно заяви від 05.03.2018, адресованої приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., ОСОБА_7 вказала про відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних та обмежено дієздатних осіб на користування нерухомим майном, яким є квартира АДРЕСА_1 (а.с.121).

Також згідно заяви від 05.03.2018 ОСОБА_7 повідомила приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., що квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю, та є особистою приватною власністю; осіб, які б могли поставити питання про визнання за ним права власності на відчужуване майно (чи його частку), у тому числі й відповідно до ст.ст. 65,74 та 97 СК України, немає (а.с.122).

Також у матеріалах нотаріальної справи щодо укладення договору дарування спірної квартири наявна довідка КП "ВЖРЕП №11" ЖМР від 20.02.2018 №218, видана гр. ОСОБА_7 , 1942 р.н., в тому, що вона дійсно зареєстрована в АДРЕСА_4 .; склад зареєстрованих осіб станом на 20.02.2018: дочка ОСОБА_1 , 1977р. (а.с.131).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки №116203003, виданої 05.08.2018 о 12:19:04, квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_7 ; обтяження та зоборона відчуження на майно - відсутні (а.с.135).

Враховуючи вказані матеріали нотаріальної справи щодо укладення оспорюваного договору дарування квартири, неспроможними є доводи позивача про те, що відповідач ввела в оману позивача щодо гарантій сторін та обтяжень квартири й надала нотаріусу недостовірні відомості щодо прав третіх осіб на житло, зокрема не повідомила про те, що в спірному житлі зареєстрована ОСОБА_1 .

Окрім іншого, суд зважає на пояснення свідків сторони позивача.

Так, Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні повідомив, що працює разом з позивачкою. Йому відомо про договір дарування, однак без конкретних обставин. У 2017р. ОСОБА_3 примусово хотіла забрати ОСОБА_7 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_20 вказав, що про договір дарування йому нічого не відомо. Зі слів ОСОБА_7 , квартира після її смерті повинна була належати донці ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_21 повідомив, що обставини укладення договору дарування йому не відомі.

Таким чином жоден свідок не зміг надати пояснення щодо обставин укладення оспорюваного правочину.

Враховуючи положення статті 229 ЦК України обставини реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_1 не має істотного значення для укладення договору дарування квартири.

Так, в силу приписів статті 229 ЦК України передбачено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним за статтею 230 ЦК України, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення дарувальника в оману з боку відповідача щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору, у той час як процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок доказування наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

На переконання суду, не мають значення для вирішення даного спору обставини на які зсилається позивач щодо передумов та обставин набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру 2005 році, оскільки правомірність укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2005 не оспорюється.

На переконання суду обставини, викладені позивачем, не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним за статтею 230 ЦК України.

З урахуванням викладеного в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 89, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя В. П. Маслак