Дата документу 10.11.2025
Справа № 334/6556/25
Провадження № 2/334/3576/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Дніпровський районний суд міста Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

установив

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся із позовом до суду про визнання 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , як власності подружжя.

В обґрунтування своїх вимог вказала на те, що 14.09.2016 року між нею та ОСОБА_2 укладений шлюб. В період шлюбу позивач разом із відповідачем вели сумісне господарювання, позивач постійно займалась благо устроєм вищевказаної квартири, вкладала свої кошти та сили. Вказана квартира була також місцем проживання неповнолітніх дітей сторін: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17.02.2025 року шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя, і відповідач забороняє колишній дружині та дітям жити у цій квартирі.

У зв`язку із викладеним, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, як таку, що набута подружжям за час шлюбу.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти вимог, вказавши на те, що квартира АДРЕСА_1 приватизована у рівних частинах ним, його батьками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також його братом ОСОБА_7 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.03.2005р., номер в реєстрі 3-189, відповідач успадкував 1/2 частку спадкового майна, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано на ім`я ОСОБА_7 .

Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.03.2005р., номер в реєстрі 3-197, відповідач успадкував 1/2 частку спадкового майна, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після батька ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано на ім`я ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 брат відповідача ОСОБА_7 помер. Відповідач є його єдиним спадкоємцем за законом, але право на спадщину в нотаріальному порядку ще не оформив.

У зв`язку із викладеним просив відмовити у задоволені позову.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі

Ухвалою суду від 02.09.2025 року відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 10.11.2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначений розгляд справи по суті.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.09.2016 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.09.2016 року (а.с. 6).

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 17.02.2025 року у справі №334/10447/24 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а.с. 7-8).

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 28.04.1999 року квартира АДРЕСА_1 приватизована у рівних частинах ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с. 24).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.03.2005р., номер в реєстрі 3-189, відповідач успадкував 1/2 частку спадкового майна, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19).

Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.03.2005р., номер в реєстрі 3-197, відповідач успадкував 1/2 частку спадкового майна, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після батька ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 20).

ОСОБА_7 брат відповідача та інший співвласник квартири помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 23).

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано нормами Сімейного кодексу України (далі текстом СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц дійшла до висновку про те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що спірне майно набуте відповідачем до шлюбу в порядку його приватизації та спадкування, жодних доказів суттєвого поліпшення квартири, яке було здійснено за час шлюбу за рахунок зусиль позивача, нею не надано.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Суд також вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що у відповідності до приписів Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє інтереси дітей в частині захисту їхнього права на житло, відтак питання щодо виселення дітей з квартири може бути вирішено саме в порядку визначення порядку користування квартирою, а не визнання права власності на неї.

Керуючись ст. 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив

відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 ) про поділ майна подружжя

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 12.11.2025 року.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін