ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/6901/14-ц
Номер провадження 22-ц/818/3266/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року в складі судді Костіної І.Г. за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі № 645/6901/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Маніту», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, заінтересовані особи: ТОВ «Фінансова компанія Маніту», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Заява мотивована тим, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року по справі № 645/6901/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року у розмірі 3 533 706, 80 грн та судовий збір у розмірі 3654,00 грн в рівних частках, тобто по 1218,00 грн з кожного. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова змінено, абзац другий резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» суму в розмірі 3 533 706, 80 грн». В інший частині рішення залишено без змін.

28 січня 2016 року Фрунзенським районним судом м. Харкова виданий виконавчий лист № 645/6901/14-ц на виконання вказаного рішення суду.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бойченко В.В. від 18 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 50240767 з примусового виконання виконавчого листа № 645/6901/14-ц від 28 січня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми у розмірі 3 533 706,80 грн.

У подальшому у вказаному виконавчому провадженні № 50240767 замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту».

Вказала, що новим стягувачем у виконавчому провадженні ТОВ «Фінансова компанія Маніту» було стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року в позасудовому порядку згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору іпотеки № PCL-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року та кредитного договору № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року, шляхом набуття права власності ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» на предмет іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_1 . 22 травня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» було видано їй довідку №22/05 про відсутність заборгованості за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року, згідно якої товариство не має жодних фінансових і майнових претензій та вимог до неї, тобто обов`язок боржника відсутній повністю у зв`язку з його припиненням через позасудове стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, у зв`язку зі стягненням ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» заборгованості за вищезазначеним кредитним договором в позасудовому порядку згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і припиненням основного зобов`язання за кредитним договором, враховуючи позицію кредитора про відсутність заборгованості за кредитним договором, наявні підстави для визнання виконавчого листа № 645/6901/14-ц від 28 січня 2016 року, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова, таким, що не підлягає виконанню.

Просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 645/6901/14-ц від 28 січня 2016 року, виданий Фрунзенським районним судом м. Харкова на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року та постанови Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року у розмірі 3 533 706,80 грн.

24 грудня 2024 року від ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» надійшла заява, в якій воно вказало, що підтримує заяву ОСОБА_1 в повному обсязі та просить її задовольнити.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що задоволення вимог стягувача не шляхом стягнення боргу державним виконавцем, а шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, який є стягувачем у виконавчому провадженні, не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав. Пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання є підставою для нарахування та стягнення з боржника виконавчого збору. Звільнення боржника від його сплати шляхом визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, суперечить меті правового інституту виконавчого збору.

На вказане судове рішення 22 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Ямполець І.С. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано положення частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» та правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 та у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі 336/7326/17. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. Зважаючи, що внаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року припинилися в цілому, в тому числі в непогашеній за рахунок іпотечного майна частині, отже, стягувач не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності застереження щодо відступу від положень статті 36 Закону України «Про іпотеку», наявні підстави для визнання виконавчого листа № 645/6901/14-ц від 28 січня 2016 року, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова, таким, що не підлягає виконанню. Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на обов`язок сплати виконавчого збору ОСОБА_1 є недоречним і таким, що не стосується меж розгляду поданої заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 06 листопада 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» отримано 07 серпня 2025 року в електронному кабінеті (т. 2, а.с.158).

ОСОБА_4 отримано 07 серпня 2025 року в електронному кабінеті (т. 2, а.с.159).

Управлінням забезпечення примусового виконання рішень отримано 07 серпня 2025 року в електронному кабінеті (т. 2, а.с.160).

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с.164165), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України (т. 2, а.с.161).

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с.166167), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України (т. 2, а.с.163).

ОСОБА_3 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с.168169), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України (т. 2, а.с.162).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-701/742/2007, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 129 686,31 швейцарських франків зі сплатою 8,49 % річних та зобов`язалась повернути кредит та плату за його користування не пізніше 20 серпня 2032 року. Для забезпечення належного виконання умов кредитного договору було укладено договори поруки від 20 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3 і між банком та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 надала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року по справі № 645/6901/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року у розмірі 3 533 706, 80 грн та судовий збір у розмірі 3654,00 грн в рівних частках, тобто по 1218,00 грн з кожного (а.с. 44-46 том 1).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова змінено, абзац другий резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» суму в розмірі 3 533 706, 80 грн. Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП «Факторинг» суму в розмірі 3 533 706,80 грн». В інший частині рішення залишено без змін (а.с. 47-53 том 1).

28 січня 2016 року Фрунзенським районним судом м. Харкова виданий виконавчий лист № 645/6901/14-ц на виконання вказаного рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг» суму в розмірі 3 533 706,80 грн (а.с. 6 том 2).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бойченко В.В. від 18 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження № 50240767 з примусового виконання виконавчого листа № 645/6901/14-ц від 28 січня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми у розмірі 3 533 706,80 грн, боржник ОСОБА_1 (а.с. 166-167 том 1, а.с. 7 зворот том 2).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бойченко В.В. від 26 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 353 370,68 грн (а.с. 9 зворот том 2).

Рішенням Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг» суми в розмірі 3 533 706,80 грн та судового збору в сумі 1218,00 грн скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг» в цій частині відмовлено (а.с. 60-66 том 1).

22 травня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» видала ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості № 22/05, з якої вбачається, що воно не має жодних фінансових і майнових претензій та вимог до ОСОБА_1 , що виступає у якості позичальника за кредитним договором № ML/701/742/2007 від 20 серпня 2007 року та договором іпотеки № PCl-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року, у зв`язку зі стягненням товариством заборгованості ОСОБА_1 у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору іпотеки та кредитного договору, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 165 том 1).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2024 року замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідністю «Фінансова компанія «Маніту» у виконавчому провадженні № 50240767 по примусовому виконанню виконавчого листа № 645/6901/14-ц, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 28 січня 2016 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року у розмірі 3 533 706,80 грн згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року та постанови Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, по справі № 645/6901/14-ц (а.с. 129-133 том 1).

Постановою державного виконавця від 29 листопада 2024 року замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» у виконавчому провадженні № 50240767 (а.с. 168 том 1).

У березні 2025 року представник ОСОБА_1 зверталась до Відділу примусового виконання рішень із заявою про закінчення виконавчого провадження № 50240767 на підставі довідки стягувача про відсутність заборгованості, проте 24 березня 2025 року їй надано відповідь № 7894 про те, що це питання є передчасним (а.с. 77-83 том 2).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або обставин, що засвідчують помилкове видання судом виконавчого листа (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 вересня 2021 року у справі № 824/67/20 і від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 червня 2022 року у справі № 2-118/2001).

Наведені вище підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто частина 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону № 2478-VII фактично - частина 5 статті 36 Закону України «Про іпотеку») є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина 1 статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина 4 статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час, виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим самим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина 3 статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина 4 статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

На підставі вказаної постанови Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц, провадження № 61-1710св22 дійшов висновку про наявність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що внаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зобов`язання боржника за кредитним договором припинилися в цілому, в тому числі в непогашеній за рахунок іпотечного майна частині, і стягувач не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення на предмет іпотеки.

У постанові від 19 травня 2020 року в справі № 361/7543/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо), слід вирішувати у порядку, передбаченому частиною 2 статті 432 ЦПК України.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункти 5 і 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Боржник, який вважає, що визначений виконавчим документом обов`язок відсутній, вправі звернутися до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Задоволення цієї заяви є однією з підстав для закінчення виконавчого провадження. У частині 2 статті 432 ЦПК України визначений спеціальний порядок закінчення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у випадку повного чи часткового виконання обов`язку боржника за виконавчим документом шляхом визнання останнього таким, що не підлягає виконанню. Такий порядок узгоджується із пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 569/1720/24, провадження № 61-6464св24.

Як встановлено судом, внаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 серпня 2007 року припинилися в цілому, що підтверджується довідкою стягувача від 22 травня 2024 року про відсутність заборгованості (а.с. 165 том 1).

Відомостей про те, що договір іпотеки містить умови про погодження сторонами у встановленій формі застереження щодо відступу від положень статті 36 Закону України «Про іпотеку», матеріали справи не містять.

Виконання кредитного договору, окрім договору іпотеки, забезпечене ще договорами поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак виконавчий лист, який ОСОБА_1 просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виданий саме про стягнення заборгованості з неї та ОСОБА_3 . У задоволенні вимог до ОСОБА_3 відмовлено рішенням Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року.

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягувач ТОВ «ФК «Маніту» підтримав та просив задовольнити (а.с. 196-198 том 1), що свідчить про відсутність у нього претензій до боржниці.

Враховуючи викладене, оскільки зазначеними доказами підтверджується відсутність обов`язків ОСОБА_1 , що виникли на підставі рішення суду у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, та відсутність у нового кредитора претензій майнового характеру, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання виконавчого листа № 645/6901/14-ц таким, що не підлягає виконанню.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив лише з того, що боржницею не сплачено виконавчий збір, однак вказані питання не є предметом розгляду суду в межах вирішення питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, і належать до компетенції виконавця та мають вирішуватися у порядку Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника було стягнуто виконавчий збір.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі № 645/6901/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Маніту», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 645/6901/14-ц від 28 січня 2016 року, виданий Фрунзенським районним судом м. Харкова на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ML-701/742/2007 від 20 серпня 2007 року у розмірі 3 533 706,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина