ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11236/19

Провадження № 22-ц/820/2230/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Демчук В. М.,

з участю стягувача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2025 року (суддя Чевилюк З. А., повне судове рішення складено 03 вересня 2025 року) у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанови державного виконавця.

Заслухавши доповідача, пояснення стягувача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаною скаргою, зазначала, що рішенням суду визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею. Зареєстрованим місцем проживання є квартира АДРЕСА_1 . З часу повномасштабного вторгнення росії на територію України вони з дітьми виїхали в село і фактично проживають по АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 був повідомлений нею про зміну місця проживання дітей.

Судовим рішенням визначено способи участі батька у вихованні малолітніх дітей. Однак він не цікавиться їхнім життям, не бере участі у їх вихованні, не піклується про них. Через систематичне невиконання ОСОБА_1 зазначеного рішення змушена була звертатись до поліції, що мало місце 22.09.2019, а також до служби у справах дітей Хмельницької міської ради 19.06.2025 з проханням провести профілактичну бесіду та попередити батька про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

З травня 2025 року в провадженні Хмельницького міськрайонного суду перебуває її позов про зміну прізвища дітей.

Вважає, що заява ОСОБА_1 про примусове виконання рішення суду будується на завідомо неправдивій інформації, не підтверджена доказами і не може бути підставою для відкриття виконавчого провадження на підставі статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутній сам факт невиконання нею судового рішення у справі № 686/11236/19. Постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з неї виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є незаконними. Стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Зазначає, що не отримувала оригіналів постанов виконавця. 11 липня 2025 року подала скаргу до виконавчої служби про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. 04 серпня 2025 року подала скаргу про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження до суду, однак ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 серпня 2025 року її скаргу повернуто без розгляду у зв`язку з ненаданням доказів надіслання іншим учасникам справи копії скарги з доданими до неї доказами.

Тому ОСОБА_2 просила поновити строк звернення до суду зі скаргою. Скасувати постанови у виконавчому провадженні № 78390542 від 18 червня 2025 року про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2025 року поновлено строк звернення із скаргою до суду та відмовлено у задоволені скарги.

ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_1 систематично не виконував рішення суду у справі № 686/11236/19, у зв`язку з чим вона змушена була звертатись до поліції та служби у справах дітей Хмельницької міської ради. ОСОБА_1 достеменно знав місце проживання дітей і повинен був відвідувати за місцем їхнього проживання. Виконавчий лист пред`явлено до примусового виконання виключно через особисту неприязнь та з мотивів помсти. Суд не звернув увагу на те, що рішення суду нею виконувалось та виконується в повному обсязі, а тому виконавче провадження відповідно до статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає закінченню. Оскільки судове рішення виконувалось нею до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, то постанова про стягнення виконавчого збору є незаконною, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав.

Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції правильно установив, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.07.2019 у справі № 686/11236/19 з урахуванням постанови Хмельницького апеляційного суду від 18.09.2019 визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 червня 2025 року ОСОБА_1 подав до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву на примусове виконання судового рішення, в якій зазначив, що постанова Хмельницького апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 686/11236/19-ц набрала законної сили, станом на день подання заяви рішення суду добровільно не виконується.

Постановою головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Ю. Д. від 18.06.2025 відкрито виконавче провадження № 78390542 з виконання виконавчого листа № 686/11236/19, виданого 02.06.2025 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області.

У вказаному виконавчому провадженні державний виконавець 18 червня 2025 року винесла постанови про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_2 у розмірі 16000 грн і про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 340 грн.

У липні 2025 ОСОБА_2 подала скаргу на постанову про відкриття виконавчого провадження начальнику Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні скарги на постанову про відкриття виконавчого провадження, суд виходив з того, що державний виконавець діяла відповідно до вимог закону та в межах наданих повноважень.

Висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з таких підстав.

Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII).

Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання передбачені частиною 4 статті 4 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 64-1 Закону № 1404-VIII виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

ОСОБА_1 , звертаючись до державного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження, надав оригінал виконавчого листа № 686/11236/19-ц, виданого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Підстав для повернення виконавчого листа, передбачених частиною 4 статті 4 Закону № 1404-VIII, не було.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку, що винесення державним виконавцем 18 червня 2025 року постанови про відкриття виконавчого провадження відповідає вимогам діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди ОСОБА_2 з висновком суду першої інстанції, переоцінки доказів.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підстав для скасування ухвали суду в частині відмови у задоволенні скарги на постанову про відкриття виконавчого провадження у межах доводів апеляційної скарги немає.

Разом з тим, суд припустився помилки при розгляді скарги на постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору і про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом», у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами (ЦПК України, КАС України, ГПК України), так і Законом України № 1404-VIII.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи частину другу статті 74 Закону № 1404-VIII з огляду на принципи визначення юрисдикції спорів, пов?язаних з виконанням виконавчих документів, виснувала, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов?язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов?язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 310/2210/21 вказано: «Частина друга статті 74 Закону № 1404-VІІІ окремо визначає, що постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження можуть бути оскаржені до адміністративного суду.

Постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження і про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження хоча і є відмінними постановами виконавця, проте мають подібну правову природу: обидва види постанов виконавця стосуються безпосереднього виконання рішень інших органів (посадових осіб) - виконавця, а не судового рішення.

Тож суперечитиме законам логіки віднесення до юрисдикції адміністративного суду оскарження постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження (з чітким дотриманням частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ), а до юрисдикції цивільного суду - оскарження постанови виконавця про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.

Помилковим є підхід, за якого незазначення постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження у невичерпному переліку частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ (адміністративна юрисдикція спору) є підставою для застосування частини першої цієї статті.

Більше того, у справі, що розглядається, виконавець виніс постанову «про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження»), яка по своїй суті і фактично є постановою про стягнення цих витрат виконавчого провадження та є окремим виконавчим документом. Такий висновок базується на тому, що в оскаржуваній постанові виконавець визначив для боржника розмір додаткових витрат виконавчого провадження, зазначив одержувача цих коштів, те, що ця постанова є виконавчим документом і набирає чинності з моменту її винесення, а також строк пред`явлення до виконання в три місяці.

Тож за правилами адміністративного судочинства належить розглядати скарги на дії виконавця щодо винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, а також визнання протиправною та скасування відповідної постанови.»

Вказані висновки апеляційний суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що скаргу на постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору і про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвалу суду від 01 вересня 2025 року в частині оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 18 червня 2025 року необхідно скасувати і провадження у справі в цій частині закрити.

Згідно з частиною 1 статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Отже, ОСОБА_2 необхідно роз`яснити, що оскарження постанов державного виконавця у виконавчому провадженні № 78390542 від 18 червня 2025 року про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В решті ухвалу суду потрібно залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 377, 382, 384 ЦПК України

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2025 року в частині оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору і про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження скасувати.

Провадження у справі в частині оскарження ОСОБА_2 постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору і про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 18 червня 2025 року закрити.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта