Провадження № 2/175/2588/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"24" жовтня 2025 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Яшиної М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Стеценко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Слобожанське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав.

В позові посилається на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Останні 10 років Відповідач за місцем проживання дитини не з`являється, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться життям дитини, не надає матеріальної допомоги та не підтримує з нею зв`язок. Син проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що відповідач фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків.

Позивачем подано заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримує. В минулих засіданнях позивачем надані пояснення по справі, позов підтримав та просив задовільнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату місце та час судового засідання повідомлена належним чином, заяв не надавала.

Представник третьої особи - Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. В минулих засіданнях надала пояснення, підтримала висновок та просила позов задовільнити.

Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_2 , у судове засідання не з`явився, про дату місце та час судового засідання повідомлений належним чином, заяв не надавав.

Вислухавши учасників судового провадження, покази свідків, думку дитини, дослідивши матеріали справи, суду дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 47. Батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до акту №358 обстеження житлово-побутових проживання від 10.10.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 комісія виявила, що за адресою фактично проживають 2 особи: ОСОБА_1 , (батько), ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , (син), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно акту обстеження умов проживання від 09.10.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що умови у дитини задовільні, є все для навчання, розвитку та побуту дитини. Стосунки в родині добрі і турботливі.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі №175/3543/20 від 06 травня 2021 року, ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до пояснень ОСОБА_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 : «За час знайомства з ОСОБА_2 , що є матір?ю ОСОБА_6 не бачила за місцем проживання сина 10 років. ОСОБА_2 своїх обов?язків як мати не виконує, дитину не виховує, не цікавиться життям, здоров?ям, навчанням сина, матеріально не забезпечує, на зв?язок не виходить.»

Згідно пояснень ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 : «Родина фактично вже багато років проживає за відсутності матері, батько турбується про здоров?я сина, забезпечує всім необхідним, повністю опікується про дитину, займається його вихованням, розвитком. Коли дитина поруч із своїм батьком, вона завжди радісна та задоволена. Крім того, ОСОБА_1 має дружину ОСОБА_8 , спільно з якою окрім ОСОБА_6 виховує 1 спільну дитину і ще 2 інших дітей. Тому навіть без участі біологічної матері дитина виховується в повноцінній сім?ї, в дусі поваги та довіри, взаєморозуміння, де створені всі необхідні умови для її нормального розвитку.»

Відповідно до характеристики з КЗО «СЗШ №40» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 навчається у школі з першого класу, має достатній рівень навчальних досягнень з предметів навчального циклу за програмою НУШ. Зарекомендував себе як дисциплінований учень. Виховує ОСОБА_9 батько (з мамою жодного разу не спілкувалась). ОСОБА_10 виявляє зацікавленість до навчання. Має гарну змішану пам?ять, добре запам?ятовує учбовий матеріал. Має навчальні досягнення достатнього рівня. Гарно засвоює учбовий матеріал. Виявляє логічне, образне, творче мислення. На уроках уважний, активний. Домашні завдання здає постійно. Має добрий загальний розвиток. Батько приділяє належну увагу вихованню, зацікавлений в успіхах дитини, постійно відвідує онлайн батьківські збори.

Як вбачається з висновку ООП від 16.04.2025 року, Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області розглянувши рекомендації комісії та надані документи - вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 .

При цьому, суд зауважує, що до висновку ООП жодних документів, на підставі яких комісія дійшла такого висновку не надано. Крім того з самого висновку також не вбачається на підставі чого він зроблений.

Також суд звертає увагу, що позивач зазначає в позові про те, що відповідач покинула дитину майже 10 років тому та з позовом він звертається до суду у жовтні 2024 р., та не зазначає чому саме через сплив досить тривалого часу виникла така необхідсть.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , пояснила суду, що є сусідкою позивача. Свідок повідомила, що бачила матір тільки до коли дитині було 2 року, після не бачила, пропала років 10 тому. Дитина зараз проживає з батьком.

В судовому засіданні заслухана думка малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив суду, що спільно проживає з батьком, сестрою, двома братами та матір`ю ОСОБА_12 . Дитина пояснила, що матір не проживає з ними з 4 років, не пам`ятає коли була з ними, з матір`ю не спілкувався.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Суд зауважує на тому, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позивач стверджує, що відповідач не здійснює належний догляд за сином, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не займається його навчанням, матеріально не забезпечує, при цьому жодними письмовими доказами не підтверджено систематичний та постійних характер вказаних дій з боку відповідача та не підтверджено факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина.

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Тому, у відповідності до ч. 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України, суд не погоджується зі складеним Органом опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки він є необґрунтованим, відсутні документи, що стали підставою для його складання, взагалі відсутня інформація щодо виклику відповідача на комісію для з`ясування її думки.

Суд враховує, що відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09.11.2020 в справі № 753/9433/17.

У Постанові від 04.04.2024 у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Сам факт проживання матері окремо від дитини не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.

З урахуванням наведених обставин, не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач саме через свою винну поведінку не спілкується з сином.

Беззаперечних доказів щодо наявності в діях відповідача винної поведінки у формі самоусунення від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять.

Не здобуто судом і підтвердження того, що позбавлення відповідача батьківських прав змінить життя сина на краще.

Відтак, судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з батьком.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23).

Водночас, суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні сама дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , давала пояснення про не заперечення проти позбавлення матері батьківських прав, оскільки вона не приймає участі в його житті та не збирається змінюватись, і суд звичайно не заперечує право дитини ображатись чи злитись на свого батька з тих чи інших підстав, проте такі обставини не можуть стати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду, який сформовано у справі № 705/3040/18 (постанова від 13.07.2023 року) і згідно якого озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Такий підхід також відповідає практиці ЄСПЛ, який зазначає, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку (див. рішення у справі «Вихованок проти України», заява № 12962/19, пункт 32, від 07.10.2021 року).

З урахуванням наведеного, суд також критично ставиться до письмових пояснень ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , оскільки такі безпосередньо досліджуються судом під час розгляду справи шляхом їх допиту у судовому засіданні, за клопотанням учасників справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим положеннями 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках з урахуванням особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Підсумовуючи викладене, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, відсутності доказів того, що вона, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує їх не виконувати, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, позбавлення батьківських прав відповідачки не відповідатиме інтересам дитини, тому в задоволенні позову слід відмовити.

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 03.11.2025.

Суддя О. М. Білоусова