ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 638/9300/19

провадження № 61-6052св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченка В`ячеслава Анатолійовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Штих Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування та витребування квартири із чужого незаконного володіння.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що вона погодилась на пропозицію її сина ОСОБА_2 укласти договір довічного утримання і 21 червня 2016 року вона уклала з сином договір, який був посвідчений нотаріально.

У червні 2019 року, під час оформлення субсидії, вона дізналась, що 21 червня 2016 року вона уклала з ОСОБА_2 договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, а у грудні 2016 року ОСОБА_2 подарував зазначену квартиру своєму сину ОСОБА_3 (її онуку)

Зазначала, що вона довіряла сину та вважала, що укладає з ним договір довічного утримання, що попередньо було узгоджено між ними.

Вказувала на те, що комунальні послуги за спірну квартиру вона завжди сплачувала за власний кошт, ніякої допомоги ні від ОСОБА_2 , ні від ОСОБА_3 вона не отримувала та була вимушена просити про допомогу свою дочку.

Зазначала, що з 13 лютого 1981 року її місце проживання зареєстроване у спірній квартирі, яка є єдиним її житлом. Вона не передавала квартиру у володіння і користування ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , останні у спірній квартирі не проживали.

Вказувала на те, що вона помилилась щодо правової природи оспорюваного правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та ОСОБА_2 .Вона є особою похилого віку і через стан свого здоров`я потребувала догляду і сторонньої допомоги, тому уклала оспорюваний правочин, вважаючи його договором довічного утримання.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви від 16 березня 2023 року, просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 21 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1208, та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 зазначену квартиру.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, що на час укладення договору дарування від 21 червня 2016 року вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання та не мала змоги правильно сприймати, який саме договір вона укладає. Позивачка не надала належної медичної документації про важкий стан її здоров`я та її потребу у сторонньому догляді на час укладення договору дарування.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Киричко Л. С. залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують фактичне прийняття спірної квартири ОСОБА_2 та передачу її ОСОБА_3 і прийняття останнім квартири у фактичне володіння та користування, а саме: довідка про зареєстрованих в житловому приміщенні від 03 грудня 2019 року; договір про постачання електроенергії, укладений з ОСОБА_3 06 січня 2017 року електропостачальником АК «Харківобленерго»; технічний паспорт № 113 від 19 грудня 2016 року, виготовлений КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 ; квитанції на сплату комунальних послуг.

Установивши, що договір дарування від 21 червня 2016 року позивачка уклала у віці 81 рік, суд зазначив, що позивачка не надала доказів того, що вона потребувала догляду чи сторонньої допомоги у зв`язку із незадовільним станом здоров`я чи матеріального забезпечення. Крім того, позивачка не обґрунтувала, які саме положення договору дарування є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договору.

Також апеляційний суд зазначив, що внаслідок укладення оспорюваного договору позивачка не позбулася житла, оскільки залишилась проживати у спірній квартирі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Савченко В. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували вік позивачки станом на день укладення оспорюваного договору дарування, стан здоров`я позивачки у зв`язку із віковими захворюваннями та потребу стороннього догляду й піклування, а також на те, що спірна квартира є її єдиним житлом, у якому вона продовжує проживати.

Суди не врахували, що під час укладення оспорюваного договору вік позивачки та стан її здоров`я впливали на сприйняття нею фактичних обставин правочину та її волевиявлення, яке було сформоване під впливом помилки, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого її син буде здійснювати догляд за нею, тобто вона помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Крім того, відповідач не прийняв у власність подаровану йому квартиру, не вселився до квартири, не зареєстрував своє місце проживання, не переоформляв на своє ім`я особові рахунки та договори з комунальними підприємствами, не взяв у позивачки ключі від квартири.

Суди не врахували показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 442/1932/23 (провадження № 61-15634св24), від 09 квітня 2025 року у справі № 299/4802/21 (провадження № 61-6133св24)від 23 квітня 2025 року у справі № 204/4474/22 (провадження № 61-15811св23).

Доводи інших учасників справи

У червні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Скребець О. М. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 червня 2016 року між ОСОБА_1 , 1935 року народження, та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1208, згідно з умовами якого дарувальник ( ОСОБА_1 ) безоплатно передала, а обдарований ( ОСОБА_2 ) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв. м, житловою площею 40,7 кв. м.

Згідно з пунктом 13 договору дарування сторони, діючи свідомо і добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених вище, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, у тому числі з вимогами щодо недійсності договору, уклали договір. Дарувальнику надано нотаріально засвідчену копію, яка може бути використана будь-де, як достатній доказ укладання цього договору.

12 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 2850, згідно з умовами якого дарувальник ( ОСОБА_2 ) безоплатно передав, а обдарований ( ОСОБА_3 ) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв. м, житловою площею 40,7 кв. м.

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно власником спірної квартири є ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 03 грудня 2019 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 та з 02 квітня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6

06 січня 2017 року між електропостачальником АК «Харківобленерго» та ОСОБА_3 укладений договір про постачання електроенергії.

19 грудня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради виготовлений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 посилалася на те, що помилилася з правовою природою договору дарування, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 вказав: «Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування».

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим, та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені у статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21;

від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22 (провадження № 61-11124св23).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 , 1935 року народження, є особою похилого віку. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, вона продовжує у ньому проживати та користуватись після укладення оспорюваного правочину.

Оцінені судами попередніх інстанцій докази не підтверджують, що вік (81 рік на день укладення договору) та стан здоров`я позивачки могли об`єктивно вплинути на її волевиявлення під час укладення оспорюваного правочину. Медичний висновок про те, що позивачка потребує допомоги, датований 12 червня 2019 року, а оспорюваний позивачкою договір дарування укладений 21 червня 2016 року.

Суди правильно виходили із того, що посилання позивачки на те, що спірна квартира є її єдиним житлом та вона продовжувала проживати у ній після укладення договору, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення оспорюваного договору, не є підставою для задоволення позову. Суди не встановили, що відповідач чинить позивачці перешкоди у можливості користування спірною квартирою.

Встановивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування замість цього договору вона мала укласти договір довічного утримання, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, позивачка усвідомлювала його істотні умови та правові наслідки його укладення.

Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивачка не довела позовних вимог про визнання договору дарування від 21 червня 2016 року недійсним, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири на користь позивачки від останнього набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що позивачка є людиною похилого віку, за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування, а також на те, що спірна квартира є її єдиним житлом, у якому вона продовжує проживати і не відбулася фактична передача спірного нерухомого майна, висновків судів не спростовують.

Верховний Суд вчергове звертає увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченка В`ячеслава Анатолійовича залишити без змін.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець