ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 638/13414/18

провадження № 61-5249 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариствоз обмеженою відповідальністю фірма «Мангуст ЛТД»,

третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова

від 07 травня 2024 року у складі судді Штих Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Мангуст ЛТД» (далі - ТОВ фірма «Мангуст ЛТД»), третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, в якому просив суд: 1) визнати самочинним будівництво, здійснене ТОВ фірмою «Мангуст ЛТД» за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 5 та 7/9, 2) усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (квартирою та земельною ділянкою) за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов`язання ТОВ фірми «Мангуст ЛТД» за власний рахунок знести самочинне будівництво, а саме: третій, четвертий, п`ятий, шостий, сьомий та мансардний поверхи за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що він є власником квартири за адресою:

АДРЕСА_2 , а також співвласником нежитлових приміщень у цьому будинку та прибудинкової території (земельної ділянки). ТОВ фірма «Мангуст ЛТД» є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, будинки на цими адресами є об`єктами культурної спадщини й при забудові порушено вимоги Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Зазначав, що ТОВ фірма «Мангуст ЛТД» є власником виключно підвальних приміщень в будинку АДРЕСА_1 , але, ігноруючи норми законодавства України та виходячи за межі свого права власності, здійснило самочинне будівництво третього поверху та мансардного над ним, а також четвертого, п`ятого, шостого та сьомого поверхів, чим суттєво порушило його права через перекриття сонячного освітлення (інсоляції) у квартирі

АДРЕСА_4 , а також без погодження зі співвласниками здійснило забудову прибудинкової території. При цьому на першому та другому поверхах будинків АДРЕСА_1 розміщено заклад громадського харчування - пивний ресторан « Харитоновь », а квартири розташовані над ним, під ним та рядом з рестораном. До вікон квартири, яка йому належить, від стіни незаконно збудованого третього поверху, відстань становить 1,5 м, тоді як за державними привилами і нормами відстань має бути не менше 15 м, а отже, порушуються вимоги протипожежної відстані та безпеки його квартири.

Державні місцеві органи, на які покладено обов`язок здійснювати архітектурно-будівельний нагляд та контроль за таким будівництвом, на його звернення не реагували.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд його позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 лютого

2025 року, позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач отримав дозвіл на виконання будівельних робіт, тому мав право виконувати оскаржені позивачем будівельні роботи. Також відповідачем було отримано Сертифікат ІУ № 42, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта: «Завершення робіт з реконструкції, пов`язаних з реабілітаційними роботами в будівлі літ. «Б-3» та в нежитлових приміщеннях підвалу № № 17-1-17-3, IV, VI; першого поверху № № 1, 1а, 4, 5, 6; другого поверху № № 1, 2, 2а, 2б, 2в, 2г, 2д, 3 літ. «А-6»; першого поверху № 1 літ. «В-2» по АДРЕСА_1 та в приміщеннях першого поверху № № 17, 18, 18а, 23, 23а, 23б, 24, 26 ,26а, 26б, 26в, 26г, 26д літ. «А-5» по АДРЕСА_3 під об`єкт громадського харчування; АДРЕСА_1 » проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації.

При цьому, позивач не надав доказів того, що будівництво третього поверху та мансардного над ним, а також четвертого, п`ятого, шостого та сьомого поверхів, здійснене ТОВ фірмою «Мангуст ЛТД» за вищевказаною адресою, є самочинним та створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні майном, так як позивач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування правомірності здійсненого відповідачем будівництва та порушення правил інсоляції у своїй квартирі, що може підтвердили лише висновок відповідної екпертизи. Позивач не довів, що він з об`єктивних причин істотного характеру не зміг отримати такий висновок самостійно або відповідно до призначеної судом відповідної експертизи, яка протягом тривалого часу, більше півтора року, не була проведена в суді першої інстанції з вини позивача (не сплатив її вартість), а тому продемонстрував свою незацікавленість в її результатах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 травня

2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи № 638/13414/18 із Шевченківського районного суду м. Харкова, надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

22 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2025 року у задоволенні клопотання

ОСОБА_2 про розгляд справи за участю його представника відмовлено, справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Вказує, що суд апеляційної інстанції у постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14лютого 2024року у справі

№ 757/13549/16-ц, від 14серпня 2024року у справі № 442/1888/23.

Зазначає, що суди необґрунтовано відхилили його клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, так як попередня не була виконана не з його вини. Зазначає, що він оплатив проведення вказаної експертизи, що підтверджується квитанцією про оплату, яка є в матеріалах справи, проте експертна установа ухилилася від виконання судового рішення про проведення експертизи, вказавши, що оплата за експертизу не надійшла, тому експертизу неможливо провести, а суд першої інстанції не вжив заходів щодо забезпечення його прав на збирання та подання доказів і відмовив у повторному клопотанні про призначення експертизи.

Вказує, що він є співвласником спільної сумісної власності разом з іншими власниками квартир та нежитлових приміщень у будинках АДРЕСА_1 та прибудинкової земельної ділянки, а також допоміжних приміщень виходячи з положень статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а суд зробив протилежні висновки, не врахувавши вимоги закону.

Співвласники, зокрема, він, згоди на проведення будь-яких будівельних робіт на об`єктах за адресою: АДРЕСА_1 та захоплення прибудинкової території не надавали. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач мав право виконати забудову на прибудинковій земельній ділянці і у такий спосіб зайняти прибудинкову земельну ділянку у своє одноособове користування.

Зазначає, що він неодноразово наголошував у суді про те, що споруда, яка була побудована відповідачем, є самочинним будівництвом та її побудовано без належно затвердженого проекту, у порушення будівельних норм, але дана обставина залишилася поза увагою суду. При цьому порушено статтю 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини», так як відповідна науково-проектна документація на проведення реставрації, реабілітації, ремонту, пристосування пам`ятки місцевого значення відсутня.

Також вказує, що сертифікат ІУ № 42 не є безспірним та єдиним доказом того, що прибудинкова земельна ділянка була відведена особисто відповідачу під забудову, а будівництво є законним, а тому такий висновок суду є помилковим.

Вказує, що висновки апеляційного суду про те, що нібито судова експертиза не була проведена в суді першої інстанції з його вини, а позивач продемонстрував свою незацікавленість в її результатах, вважає безпідставним, оскільки він вчинив всі залежні від нього процесуальні дії, необхідні для проведення експертизи, а саме звернувся до суду з клопотанням про призначення експертизи, оплатив витрати на її проведення за реквізитами, наданими експертною установою, надав суду докази оплати, звернувся до суду з клопотанням про витребування додаткових доказів, які були необхідні експерту, звертався до суду із повторним клопотанням про проведення експертизи як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, проте суди і експертна установа ухилилися від виконання експертизи, чим порушили його права на доведення позову.

Зазначав, що ним до матеріалів справи були надані належні докази, які в достатній мірі підтверджували обставини самочинного будівництва, здійсненного відповідачем за адресою по АДРЕСА_1 , та факти порушень його прав самочинною забудовою, але суди в порушення норм статті 76, 77, 80 ЦПК України не прийняли їх до уваги. Суди, по суті, змінили підставу позову, яку він зазначав, і не відповіли на всі його доводи та аргументи, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вмотивованості судового рішення.

Посилається на судову практику Верховного Суду, яка судами попередніх інстанцій врахована не була.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційнускаргу

У травні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив від ТОВ фірма «Мангуст ЛТД» на касаційну скаргу, в якому зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки звинувачення позивача у порушення будівельних норм та правил ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами у справі. Вказує, що об`єкт збудовано відповідно до проектної документації, згідно з будівельними нормами, стандартами та правилами роботи, а тому вони не здійснювали самочинне будівництво на даних об`єктах. При цьому товариство отримало містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, а також дозвіл на виконання будівельних робіт. У несучі конструкції будинку та приміщення загального користування, яке належить всім співвласникам багатоквартирного житлового будинку, втручання не було. Правовстановлюючі документи на земельну ділянку для обслуговування багатоквартирного будинку не оформлені, претензій від органів місцевої влади до товариства не було. А тому згоди на виконання будівельних робіт від власників квартир у будинку АДРЕСА_1 отримувати не було потреби. Закон України «Про охорону культурної спадщини» не порушено, так як всі погодження відповідних місцевих органів товариством отримано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна (далі - Державний реєстр) квартира за адресою:

АДРЕСА_2 , загальною площею 124,4 кв. м, житловою площею

52,4 (реєстраційний номер майна 24027439) до 24 січня 2019року на праві приватної власності належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу, номер: 1937, виданий 25 липня 2008 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Горішній Є. В.

Згідно з відповіддю Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області на звернення ОСОБА_3 від 08 травня 2018 року до даних реєстру, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, внесені дані щодо об`єкта за адресою:

АДРЕСА_5 :

- дозвіл на виконання будівельних робіт «Завершення робіт з реконструкції, пов`язаних з реабілітаційними роботами в будівлі літ. «Б-3» та в нежитлових приміщеннях: підвалу №№ 17-1-17-3, IV, VI; першого поверху №№ 1, 1а, 4, 5, 6; другого поверху №№ 1, 2, 2а, 2б, 2в, 2г, 2д, 3 літ. «А-6»; першого поверху № 1 літ.

«В-2» по АДРЕСА_1 та в приміщеннях першого поверху №№ 17, 18, 18а, 23, 23а, 23б, 24, 26 ,26а, 26б, 26в, 26г, 26д літ. «А-5» по АДРЕСА_3 під об`єкт громадського харчування; АДРЕСА_1 », зареєстрований в червні 2017 № ХК60 - замовник ТОВ фірма «Мангуст ЛТД»;

- сертифікат «Завершення робіт з реконструкції, пов`язаних з реабілітаційними роботами в будівлі літ. «Б-3» та в нежитлових приміщеннях підвалу №№ 17-1-17-3, IV, VI; першого поверху №№ 1, 1а, 4, 5, 6; другого поверху №№ 1, 2, 2а, 2б, 2в, 2г, 2д,

3 літ. «А-6»; першого поверху № 1 літ. «В-2» по АДРЕСА_1 та в приміщеннях першого поверху №№ 17, 18, 18а, 23, 23а, 23б, 24, 26 ,26а, 26б, 26в, 26г, 26д літ. «А-5» по АДРЕСА_3 під об`єкт громадського харчування;

АДРЕСА_1 », зареєстрований в червні 2017 № ХК60 - замовник ТОВ фірма «Мангуст ЛТД».

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пункту 3 Порядку № 553 видача сертифіката засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Згідно з відповіді Харківської обласної державної адміністрації на запит інформації від 15 лютого 2018 року № 01-33/198, яка надана ОСОБА_3 , будинок за адресою АДРЕСА_3 має статус пам`ятки історії місцевого значення. Вказаний об`єкт взято під охорону держави рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради депутатів трудящих від 25 січня 1972 року № 61, охоронний номер № 20.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скаргаОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Відповідно до статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року

№ 4-рп/2004 зазначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суди виходили з двох підстав. Суди зазначили, що будівництво, яке зійснене відповідачем ще до пред'явлення позивачем позову, не є самочинним, оскільки відповідачем отримано сертифікат завершення робіт, що засвідчує відповідність будівництва вимогам закону, по суті, як презумпція законності будівництва, яка позивачем не спростована,

а спростована вона може бути виключно висновком відповідної експертизи. При цьому, вимогу про знесення самочинного будівництва, здійснене на земельній ділянці, власником якої позивач не є, може бути задоволена лише у разі порушення прав позивача самочинною забудовою, а позивач таких вимог не довів (порушення інсоляції його квартири), так як ухилився від проведення судової будівельно-технічної експретизи, не оплативши її вартість. А отже, його права не порушені.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що позивач є власником квартири у багатоквартирному будинку, а не власником прибудинкової земельної ділянки.

З такими висновками судів Верховний Суд не погоджується.

Відповідно до вимог статей 265 ЦПК України (для суду першої інстанції), 382 ЦПК України (для суду апеляційної інстанції) суд зобов'язаний у судовому рішенні навести мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу учасника справи. Одночасно це є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у контексті вмотивованості судового рішення.

У касаційній скарзі позивач вказав, що суди першої й апеляційної інстанцій належно не мотивували їхні судові рішення, що є безумовним порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд зазначає, що зазначене є неврахуванням висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Proninа v. Ukraine, заява № 63566/00) та від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, заява № 49684/99).

Згідно зі статтями 13 (диспозитивність цивільного судочинства), 43 (права та обов'язки учасника справи), 175 ЦПК України (позовна заява) право визначати предмет та підставу позову належить виключно позивачу.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилався на такі підстави позову: відповідач не мав права займати (забудовувати) прибудинкову територію одноособово, без погодження зі співвласниками земельної ділянки, якими є власники квартир у багатоповерховому будинку, а тому таке будівництво є самочинним; виконане відповідачем будівництво не відповідає вимагам закону, нормам ДБН, як щодо рівня інсоляції в його квартирі, так і санітарним та протипожежним нормам, що створює загрозу пошкодження його майна; виконане відповідачем будівництво порушує його права на належне користування належною йому квартирою; при забудові відповідачем порушено вимоги Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Таке обгрутування позову (підстави) позову не дослідив ні районний, ні апеляційний суд, у судових рішеннях відсутні відповідні доводи, а наведені лише ті, про які колегія суддів зазначила у цій постанові вище. Отже, судові рішення є невмотивованими.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Верховний Суд не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивач є власником квартири у багатоквартирному бідинку, а не є власником прибудинкової земельної ділянки.

Верховний Суд у своїх судових рішеннях вже неоднарозово зазначав, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (частини друга, третя статті 42 ЗК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

Співвласники мають право, зокрема, вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників (пункт 1 частини першої статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Реалізація співвласником своїх правне може порушувати права інших співвласників (частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники зобов`язані, зокрема, використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням (пункт 3 частини першої статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Отже, використання прибудинкової території має відбуватися за її призначенням,

а створення на прибудинковій території певних об`єктів (зокрема, бетонні сходи, пандус з бетону, бруківка, що прилягає до сходів та пандусу) має проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі об`єкти не призведуть до порушень прав інших співвласників у багатоквартирному житловому будинку.

Такі висновки, зокрема, зазначені у постанові Верховного Суду від 14 серпня

2024 року у справі № 442/1888/23, провадження № 61-7526св24.

Право спільної власності багатоквартирного будинку здійснюється співвласниками за їх згодою, а томустворення на прибудинковій території певних об`єктів вимагає погодження співвласників (див.: подібний висновоку пунктах 75-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц (провадження № 14-175цс20)).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі

№ 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18)).

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2023 року у справі № 621/2300/16-ц (провадження № 61-6391св20) зазначено, що: «із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України вбачається, що земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. […] Прибудинкова територія багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 є особливим об`єктом права власності на землю чи користування нею, оскільки призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку і належних до нього будівель та споруд та має задовольняти інтереси всіх мешканців цього будинку».

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 757/13549/16-ц (провадження № 61-12973св23) вказано: «виникнення прав на земельну ділянку у власника квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку пов`язане із набуттям у власність самої квартири або нежитлового приміщення, земельна ділянка при цьому не виступає самостійним об`єктом правочину, пов`язаного із переходом права власності на квартир у або нежитлове приміщення. Отже, сама по собі відсутність реєстрації за власником квартири або нежитлового приміщення багатоквартирного будинку права власності на земельну ділянку не позбавляє його права на захист своїх прав на володіння та користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зазначених вимог закону та правових висновків Верховного Суду суди не врахували.

Судами встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна квартира за адресою:

АДРЕСА_2 , загальною площею 124,4 кв. м, житловою площею 52,4 кв. м. на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, номер: 1937, виданий 25 липня 2008 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Горішній Є. В.

З урахуванням наведеного висновок апеляційного суду про те, що позивач не є власником прибудинкової земельної ділянки помилковий. Безпідставним є висновок апеляційного суду і про те, що позивач не був власником квартири у багатоповерховому будинку на час закінчення будівництва та отримання відповідачем відповідного сертифікату. Так, указаний сертифікат, як уже зазначалося, отриманий відповідачем у червні 2017 року, а позивач є власником квартири АДРЕСА_4 з липня 2008 року.

По суті, основним мотивом відмови в позові ОСОБА_2 суди зазначили те, що він не довів своїх порушених прав, а таке порушене його право будівництвом, яке здійснив відповідач, може бути доведена лише проведенням відповідної експертизи, яка районним судом була призначена, але не була проведена через те, що позивач не оплатив її вартість, знаючи про необхідність оплати.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком судів.

Установлено, що ухвалою районного суду від 12 березня 2019 року, яка змінена в частині поставлених перед експертами питань постановою апеляційного суду

від 29 травня 2019 року, призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, витрати за проведення еспертизи покладено на позивача.

14 серпня 2019 року районний суд отримав від експертної установи - Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса клопотання про надання додаткових матеріалів та оплати вартості експертизи.

19 вересня 2019 року ОСОБА_2 надав районному суду клопотання про витребування доказів, які потрібні для проведення відповідної експертизи згідно з клопотанням експертної установи (у нього їх апріорі бути не могло), а також надав суду квитанцію про повну сплату вартості експертизи на вказаний експертною установою її рахунок - 80 070 грн (т. 2, а. с. 60-67).

Отже, висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивач не оплатив вартість експертизи є помилковим. Така квитанція є в матеріалах справи задовго до ухвалення рішення по суті спору, на що суди не могли не звернути увагу. Зазначений факт у разі його підтвердження при новому розгляді може бути підставою для постановлення окремої ухвали відносно Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, який зазначав, що оплату не отримав.

Ухвалою районного суду від 17 лютого 2020 року у зв'язку з клопотанням позивача та експертної установи судом було витребувано необхідні документи з відповідних установ.

Проте така ухвала районного суду виконана не була і 15 травня 2020 року експретиза була знята з виконання. У подальшому судом здійснена переписка з експертною установою, проте достовірно установлено, що жодних дій зі сторони позивача по ухиленню від проведення експретизи не було.

Верховний Суд звертає увагу на те, що загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПКУкраїни. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 12 ЦПК України). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України(пункти 1, 3, 4 частини п'ятої статті12 ЦПК України).

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що висновок судів про те, що позивач не довів своїх порушених прав здійсненою забудовою відповідачем лише через те, що не оплатив вартість експертизи, при наявності у справі квитанції про її сплату, є помилковим.

Більше того, суди у своїх судових рішеннях зазначали лише про посилання позивача на порушення його прав позивача в частині інсоляції квартири, відмовивши у позові. Разом з тим, як зазначалося в цій постанові вище, суди взагалі не дослідили інші підстави позову, що є обов'язковим, зокрема: 1) що виконане відповідачем будівництво не відповідає вимагам закону, нормам ДБН у частині санітарних та протипожежних норм, що створює загрозу пошкодження майна позивача, так як до вікон квартири, яка йому належить, від стіни збудованого третього поверху, відстань становить 1,5 м, тоді як за державними привилами і нормами відстань має бути не менше 15 м; 2) що виконане відповідачем будівництво порушує його права на належне користування належною йому квартирою; 3) при забудові відповідачем порушено вимоги Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції

за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється

на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання

їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400

ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 травня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець