РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/4847/23

№ 2/183/637/25

07 листопада 2025 року м.Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом відповідач 1) та ОСОБА_3 (надалі за текстом відповідач 2) з позовом у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2015 року, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 9 від 10.02.2015 щодо вказаної квартири; визнати за позивачем право приватної власності на вищезазначену квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.02.2015 між відповідачами було укладено спірний договір. Позивач вважає, що договір є недійсним, оскільки квартиру придбано та відремонтовано за належні позивачу грошові кошти. Позивач особисто вів перемовини щодо купівлі-продажу з продавцем, передавав кошти продавцеві. Право власності оформили на відповідачку ОСОБА_2 , оскільки стосовно позивача здійснювалося досудове розслідування, в межах кримінального провадження було накладено арешт на належне позивачу майно. Кошти на придбання квартири позивач отримав від продажу 26.05.2008 земельної ділянки, належної його двоюрідній тітці ОСОБА_4 , від ОСОБА_5 . Після остаточного звільнення майна позивача від арешту, позивач неодноразово пропонував відповідачу 1 переоформити на нього квартиру, придбану за його власні кошти, на що отримав відмову, тому змушений звертатися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 26.04.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Відповідач ОСОБА_3 правом на подання відзиву не скористався.

Відповідачка ОСОБА_2 не погоджуючись із позовом, подала відзив на позов у якому у задоволенні позову просила відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у позові. Факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_1 не доведено. Твердження позивача про відсутність у відповідачки грошових коштів на придбання квартири є безпідставними, оскільки протягом червня 2006 - січня 2017 років її основним місцем роботи було фермерське господарство "Беркут", де вона працювала на посаді голови фермерського господарства. За роки роботи вона накопичила грошові кошти, достатні для сплати вартості квартири у сумі 360000 грн., на її банківських рахунках були наявні необхідні грошові кошти. У спірній квартирі відповідачка з донькою проживають фактично з 2016 року і по теперішній час. Відповідачкою здійснено ремонт та облаштування квартири, укладено договори про надання комунальних послуг.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Донець С.О. 16.06.2023 подав відповідь на відзив у якому зазначив, що заробітна плата, отримана ОСОБА_2 значно менша вартості спірної квартири. Кошти на депозитних рахунках подаровані відповідачці позивачем та їх матір`ю. Відповідачка знімала відсотки за депозитами та зменшувала розмір депозитів, що свідчить про відсутність у неї заощаджень. Договори про надання комунальних послуг могла укласти тільки ОСОБА_2 , оскільки право власності зареєстровано за нею. Квартиру купив і ремонт в ній зробив позивач за власні кошти.

Ухвалою суду від 05.09.2023 призначено проведення судової оціночно-будівельної експертизи, провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 09.01.2025 провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 20.02.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, наведені у позові та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання, яким завершено розгляд справи, не з`явився. 16.06.2023 подав заяву про визнання позову.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позов.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази, установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є рідними братом і сестрою.

10 лютого 2015 року між ОСОБА_3 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як продавцем з другої сторони, укладено договір, відповідно до якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Місце посвідчення договору - м.Дніпропетровськ (т.1 а.с.10-11).

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу продаж квартири сторони здійснили за 360000 грн., які покупець зобов`язався передати продавцю, а продавець зобов`язується прийняти. Зазначена ціна відповідає волевиявленню кожного з учасників цього правочину, є остаточною і змінам після укладення та підписання цього договору не підлягає.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, 10.02.2015 право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .

Згідно зі звітом про оцінку квартири від 26.01.2015, ідентифікатор за базою ФДМУ 365587_260112015_0012, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, приватним підприємством "Альта-Консалтінг", ринкова вартість квартири становить 358593 грн. (п.11 спірного договору) (т.1 а.с.239).

Згідно з висновком експерта судової оціночно-будівельної експертизи №1436-6 від 05.12.2024, ринкова вартість об`єкта нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 станом на 10 лютого 2015 року становить 1032793 грн. або 41577 доларів США (т.2 а.с.59-74).

02.04.2008 ОСОБА_4 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 продати належну їй земельну ділянку площею 0,250 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_2 . Довіреність зареєстровано у Єдиному реєстрі довіреностей (т.1 а.с.13,14).

26.05.2008 між ОСОБА_4 , як продавцем, в інтересах якої діє представник - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,250 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер -03-014-0039 (т.1 а.с.15).

Продаж вчинено за 197150 грн., які покупець сплатив представникові продавця до підписання цього договору ( п.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.18).

Позивачем надано копію розписки від 21.03.2008, у якій ОСОБА_1 зазначив, що отримав завдаток у ОСОБА_6 у сумі 10000 США за земельну ділянку № НОМЕР_1 ОСОБА_7 цій же розписці зазначено, що загальна вартість ділянки складає 180000 доларів США (т.1 а.с.16).

Оцінюючи зазначену розписку від 21.03.2008, суд зазначає, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 є власником земельної ділянки на підставі державного акту, який видано Піщанською сільською радою 31 березня 2008 року. Тобто, розписку складено до того, як ОСОБА_4 набула права власності на земельну ділянку, яку від її імені відчужував позивач ОСОБА_1 .

Також, позивачем надано розписку від 26.05.2008, у якій ОСОБА_1 зазначив, що продав земельну ділянку ОСОБА_8 та отримав від неї 180000 доларів США. Розписка складена позивачем одноособово.

Згідно з наданими позивачем копіями процесуальних документів у кримінальному провадженні, у 2012 році було порушено кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 , накладено арешт на його майно, до нього застосовано запобіжний захід. Ухвалою суду від 03.03.2021 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито та звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (т.1 а.с. 19-29,32-34).

18.02.2015 позивач ОСОБА_1 уклав договір з ТОВ "Лідер", за яким останній зобов`язався виготовити та доставити металопластикові вироби вартістю 47713 грн. (т.1 а.с.47-55). У договорі не зазначено адресу, за якою установлювалися металопластикові вироби.

У судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 .

Так, свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що у 2008 році він зустрівся з ОСОБА_10 , у якого вирішив купити земельну ділянку, призначили день, уклали угоду. Земельну ділянку, яка належала ОСОБА_11 та представником якої був ОСОБА_12 придбано за 180000 доларів США. Усі грошові кошти за земельну ділянку він передавав ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 . Її двоюрідна сестра ОСОБА_13 мала у власності земельну ділянку, яку у 2008 році вирішила продати. Продаж вона доручила позивачу за 1200 доларів США за сотку, а решту коштів ОСОБА_1 міг залишити собі. Земельну ділянку продали за 180000 доларів США, з яких 40000 доларів США передали ОСОБА_14 , а решта залишилася у позивача. На ці гроші ОСОБА_1 придбав квартиру, але право власності зареєстрували на ОСОБА_15 , оскільки стосовно позивача були порушені кримінальні справи. Ремонт у квартирі проводився за кошти ОСОБА_1 .

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Дотримуючись наведених положень ЦК України, суд зазначає, що пояснення свідка ОСОБА_6 щодо ціни продажу земельної ділянки суперечать змісту укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому пояснення цього свідка не можуть вважатися допустимим доказом.

Також, пояснення свідка ОСОБА_9 в частині того, що спірну квартиру придбав ОСОБА_1 суперечать змісту укладеного договору купівлі-продажу квартири та не можуть вважатися допустимим доказом. Крім того, суд критично ставиться до пояснень свідка ОСОБА_9 в тій частині, що квартиру придбано за грошові кошти, отримані від продажу земельної ділянки, адже вона не була стороною жодного із вказаних правочинів.

Відповідачка ОСОБА_2 з 25.01.2007 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.90,91). Згідно з актами встановлення місця проживання, з лютого 2016 року відповідачка разом з донькою ОСОБА_16 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.93,94).

З наданих відповідачкою ОСОБА_2 виписок за рахунками вбачається, що в АТ КБ "Приватбанк" на її ім`я відкрито депозитні рахунки: 18.02.2013 на суму 105000 грн.; 26.02.2013 на суму 102000 грн.; 27.08.2014 на суму 60000 грн.; 29.11.2014 на суму 50000 грн.; 18.01.2015 на суму 100000 грн.; 18.01.2015 на суму 45000 грн.; 27.04.2015 на суму 50000 грн.; 05.06.2015 на суму 50000 грн. (т.1 а.с.95-102).

З копії трудової книжки ОСОБА_2 убачається, що з 16.06.2006 по 31.01.2017 вона обіймала посаду голови ФГ "Беркут", а також працювала за сумісництвом в ФГ "Мішин і Мішина" на посадах бухгалтера, юрисконсульта (т.1 а.с.92).

ОСОБА_2 уклала договір підряду щодо встановлення натяжних стель від 06.05.2015; договір виготовлення та установлення меблів за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.104а-108).

Надані ОСОБА_2 договір купівлі-продажу штор; платіжне доручення про сплату коштів за пральну машину; видаткова накладна про придбання стабілізатора напруги, прожектора - суд не приймає як докази, оскільки з них неможливо встановити чи стосуються вони спірної квартири.

ОСОБА_2 уклала договори щодо надання комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 : про участь у видатках на утримання будинку, міст загального користування та прибудинкової території від 18.02.2015; про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 02.03.2015; надання послуг кабельного телебачення від 03.03.2015; про користування електричною енергією для побутових споживачів від 01.07.2015; постачання природного газу від 01.08.2016 (т.1 а.с. 117-122).

До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Як установлено у ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. ч.1-3,5, 6 ст.203 ЦК України даної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що спірну квартиру було придбано за його грошові кошти, отже саме він набув право власності на підставі оспорюваного ним договору. Отже, заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним в цілому, фактично позивач оспорює обставини, що стосуються особи покупця.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц ви значив, що удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не стороним правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що нормами Цивільного кодексу України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним у частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, провадження № 61-37309св18).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20, провадження № 61-2477св23; від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, провадження № 61-4014св23).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, провадження № 61-550св22; постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, провадження № 61-20968сво21).

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 зазначив, що "для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Тлумачення статей 215,216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Так, твердження про те, що недійсність спірного договору купівлі-продажу полягали в тому, що відповідачка ОСОБА_2 не мала грошових коштів на придбання квартири, не ставилася до квартири як до власної, не сплачувала коштів за договором, а позивач в свою чергу вів перемовини з продавцем, особисто передавав грошові кошти, за власний рахунок здійснив ремонт у квартирі належними та допустимими доказами не підтверджено.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В порушення наведених вимог процесуального законодавства, позивачем належними та допустимими доказами, які були б у своїй сукупності достатніми, не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірну квартиру було придбано за його особисті кошти, які він отримав після продажу належної ОСОБА_14 земельної ділянки.

Разом з тим, відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Тобто саме ОСОБА_4 набула право на грошові кошти за договором купівлі-продажу земельної ділянки, як продавець, а не ОСОБА_1 , який діяв від імені продавця.

Суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що ним було продану належну ОСОБА_14 земельну ділянку за 180000 доларів США, оскільки це суперечить змісту укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, у п.4 договору купівлі продажу земельної ділянки зазначено, що експертна грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки становить 197150 грн., і саме цю ціну продажу визначено у п.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Більш того, належних та допустимих доказів передачі ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_1 у вказаній ним сумі суду не надано. Так само не надано доказів того, що саме за кошти від продажу земельної ділянки було придбано спірну квартиру. Суд враховує, що між датою продажу земельної ділянки (26.05.2008) та датою придбання спірної квартири (10.02.2015) більше шести років.

Наявність щодо ОСОБА_1 кримінальних проваджень, запобіжні заходи та арешти майна самі по собі не свідчать про те, що спірну квартиру придбав саме ОСОБА_1 .

Також суд відхиляє посилання позивача на відсутність у відповідачки ОСОБА_2 грошових коштів для придбання спірної квартири, оскільки таких обставин судом не установлено. Відомості про заробітну плату відповідачки за весь період її трудової діяльності, обсяг її майна тощо, суду не надано. Більш того, на ОСОБА_2 , як набувача майна, чинним законодавством не покладено обов`язку підтвердження джерела доходів, за які придбано квартиру.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, якими ті врегульовані, суд приходить до переконання про недоведеність належними, достатніми, допустимими і достовірними доказами порушення прав позивача при укладенні договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок позивача.

За правилами, установленими ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у позові, витрати на правничу допомогу та на проведення експертизи, слід також покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення скороченого (вступної та резолютивної частини) рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено і підписано 07 листопада 2025 року .

Суддя Оладенко О.С.