ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9031/25 Справа № 176/2352/25 Головуючий у першій інстанції: Крамар О. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області у складі судді Крамар О.М. від 22 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Великоновосілківської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що починаючи з 1979 року він та його родина почали будувати житловий будинок, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 . З 1994 року по теперішній час він відкрито, добросовісно та безперервно володіє і користується житловим будинком з господарськими спорудами за даною адресою, мешкає зі своєю сім`єю. Дані обставини підтверджуються відомостями з книги реєстрації мешканців (домової книги). Оскільки будівництво будинку або інших об`єктів нерухомості пов`язане з отриманням дозвільної проєктно-технічної документації, його мати ОСОБА_2 отримала відповідний дозвіл у вигляді рішення виконкому Великоновосілківської селищної ради про передачу земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 28.12.1979 року, площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджують відповідні дозволи та розуміння з боку місцевої влади стосовно факту проживання його родини за вказаною адресою. Однак, за час свого життя його мати не отримала документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно. У відповідності до віку, стану здоров`я матері та неможливості нею вести домашнє господарство вона добровільно передала позивачу будинок у фактичне володіння. У 2002 році позивачем отримано дозвіл селищної ради (рішення від 15.08.2002) на будівництво господарських споруд: гаража, літньої кухні, сараю. Проєктна документація оформлена на його ім`я, він має будівельний паспорт №39 від 2002 року, що містить проект будівництва відповідних будівель та акт розбивки забудов, схему ділянки зі спорудами, а також експлікацію приміщень. Усі ці документи підтверджують його добросовісне, відкрите та безперервне володіння об`єктом нерухомості більше ніж 20 років. На даний час після смерті матері ні право власності на житловий будинок ні на земельну ділянку не було зареєстровано через відсутність правовстановлюючих документів, а тому не могло увійти до спадкової маси майна, яке можна успадкувати спадкоємцям. Жодна особа не зареєстрована, як власник об`єкта, об`єкт не є предметом обтяження, заборон чи іпотеки, що свідчить про відсутність правових підстав для володіння ним з боку третіх осіб та підтверджує добросовісне володіння з боку позивача. Під час його проживання, будівництва, сплати комунальних платежів, догляду за прибудинковою територією претензій на зазначене майно ніхто не висловлював та не заявляв. Вважав, що надані дозволи (рішення селищної ради) та будівельний паспорт є правовою підставою для володіння, а тому не мав та не міг мати обґрунтованих сумнівів у добросовісності свого володіння. Лише згодом стало відомо про необхідність оформлення права власності у його випадку через суд. Тому позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою по АДРЕСА_1 , відповідно до технічного паспорта (А-житловий будинок, а-прибудова, Бсарай, В-сарай, Г-погріб, Д гараж, № НОМЕР_1 , №2-ворота), як такий, що набутий за набувальною давністю згідно зі ст. 344 Цивільного кодексу України.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 22 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від ОСОБА_1 07 жовтня 2025 року надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішенням Великоновосілківської селищної ради від 28.12.1979 року "Про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 у приватну власність для обслуговування житлового будинку" передано у приватну власність матері позивача - ОСОБА_3 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Згідно пункту 2 вказаного вище рішення, для отримання Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_2 необхідно звернутися у відділ земельних ресурсів Великоновосілківського району.

Місце проживання позивача зареєстроване з 05.01.1994 року за адресою по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади від 13.06.2025 та копією його паспорту (а.с. 10, 12-13).

Згідно копії домової книги за адресою по АДРЕСА_1 , у будинку були зареєстровані 09.04.1991 року ОСОБА_3 (мати позивача), з 05.01.1994 року позивач та ОСОБА_4 . Це також підтверджується копією свідоцтва про народження позивача та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію розірвання шлюбу (зміну прізвища матері позивача) від 18.06.2025 (а.с. 14, 15-16, 45).

14.03.1990 року складено технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , в якому власником майна зазначено - ОСОБА_2 (а.с. 23-30).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Великоновосілківської селищної ради від 15.08.2002 року, ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництва гаража, площею 35,0 кв.м., літньої кухні, площею 16,0 кв.м., господарського сараю, площею 80 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 14 зворот).

Позивач зазначає, що, починаючи з 1979 року він та його родина почали будувати житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 ЦК України.

Частиною першою статті 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, правом звернення до суду із позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22, провадження №61-3246св23).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі №278/2443/18 (провадження №61-19963св21), від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22 (провадження №61-3246св23).

Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Однак, згідно наданої позивачем копії рішення від 28.12.1979 року, земельна ділянка за адресою по АДРЕСА_1 була передана у приватну власність за життя матері позивача - ОСОБА_3 , для обслуговування житлового будинку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Крім того, рішенням виконавчого комітету Великоновосілківської селищної ради від 15.08.2002 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво гаража, площею 35,0 кв.м., літньої кухні, площею 16,0 кв.м., господарського сараю, площею 80 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Отже, матір`ю позивача за життя у 1979 році було отримано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 .

Після цього, як стверджує позивач, з 1979 року він та його родина почали будувати житловий будинок за вказаної вище адресою.

За набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позивач був обізнаний про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , як він стверджує, будувався його сім`єю, у тому числі ним, на земельній ділянці, що була передана у приватну власність за життя його матері з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку.

Більше того, дозвіл на будівництво допоміжних споруд (гаража, сараю), на які позивач також просить визнати право власності за набувальною давністю, був отриманий за рішенням виконавчого комітету Великоновосілківської селищної ради від 15.08.2002 року самим позивачем.

Встановлене вище спростовує факт безтитульності володіння спірним майном, тобто фактичного володіння чужим майном без будь-якої законної правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

Крім того, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі №278/2443/18 (провадження №61-19963св21), від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22 (провадження №61-3246св23).

Позивач стверджує, що він фактично є власником спірного житлового будинку, адже з 1979 року він та його родина почали будувати житловий будинок.

Факт сплати позивачем комунальних платежів та понесення ним тягаря утримання нерухомого майна не може бути достатньою підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Необхідно зауважити, що мати позивача - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14 зворот). З даним позовом до суду позивач звернувся 21.06.2025 року, тобто через повних чотири роки. Умовою для набуття права власності на нерухоме майно є також безперервне володіння чужим нерухомим майном протягом десяти років.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що встановлені обставини виключають можливість застосування інституту набувальної давності для передачі спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами у власність позивача, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою по АДРЕСА_1 , відповідно до технічного паспорта (А-житловий будинок, а-прибудова, Бсарай, В-сарай, Г-погріб, Д гараж, № НОМЕР_1 , №2-ворота).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 22 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова