ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10листопада 2025 року

м. Київ

справа № 369/13023/24

провадження № 61-7832св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальна установа «Кремінський міський центр комплексної реабілітації дітей та осіб з інвалідністю «Добро»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головченко Артем Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Гаращенка Д. Р., від 19 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до комунальної установи «Кремінський міський центр комплексної реабілітації дітей та осіб з інвалідністю «Добро» (далі - КУ «КМЦКРДОІ «Добро») про визнання недійсним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працює в КУ «КМЦКРДОІ «Добро» на посаді фахівця із соціальної роботи.

На підставі наказу від 30 грудня 2022 року її переведено в простій не з вини працівника з 02 січня 2023 року.

Наказом директора Комунальної установи «Кремінський міський центр комплексної реабілітації дітей та осіб з інвалідністю «Добро» № 13 К-тр в

ід 30 квітня 2024 року призупинено трудові відносини зі штатними працівниками КУ «КМЦКРДОІ «Добро», у тому числі з нею, до припинення або скасування воєнного стану, з яким вона ознайомилась 08 травня 2024 року в месенджері «Вайбер».

Позивач вважала вказаний наказ від 30 квітня 2024 року незаконним, посилаючись на те, що спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

У наказі № 13 К-тр від 30 квітня 2024 року не вказано підстави для його видання, а також не зазначено, у зв`язку з чим деякі працівники комунальної установи не можуть виконувати свої функціональні обов`язки. Крім того, наказ № 13 К-тр

від 30 квітня 2024 року не місить обґрунтувань чому роботодавець не в змозі надати роботу працівникам або перевести їх на іншу роботу або залучити їх до роботи за дистанційною формою організації праці.

Позивач зазначала, що вона має вищу освіту юриста та має досвід роботи у відділі кадрів, а тому вона може виконувати на дистанційній основі роботу працівника відділу кадрів, яку на даний час веде головний бухгалтер, проте жодної пропозиції виконувати іншу роботу від роботодавця їй не надходило.

З урахуванням наведених обставин, позивачка просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 30 квітня 2024 року «Про призупинення дії трудового договору»; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2024 року по день ухвалення рішення, застосувавши аналогію закону частину другу статті 235 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Пінкевич Н. С. від 31 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ комунальної установи «Кремінський міський центр комплексної реабілітації дітей та осіб з інвалідністю «Добро»

(далі - КУ «КМЦКРДОІ «Добро») від 30 квітня 2024 року №13 К-тр «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_1 .

Зобов`язано КУ «КМЦКРДОІ «Добро» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2024 року по день ухвалення рішення з подальшим відрахуванням встановлених законодавством податків та інших обов`язкових платежів при виконанні рішення суду.

Стягнуто з КУ «КМЦКРДОІ «Добро» на користь держави судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Рішення в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість виконання позивачкою її функціональних обов`язків. Надані відповідачем заперечення на позовну заяву зводяться до того, що відповідач має можливість забезпечити роботою позивача в координаційних центрах допомоги внутрішньо переміщеним особам з Луганської області у м. Рівне, м. Київ, м. Дніпро, м. Луцьк, м. Андрушівка Житомирської області, а також роботу в ХАБІ м. Рівне та в м. Києві. Таким чином, суд дійшов висновку, що наказ від 30 квітня 2024 року про призупинення дії трудового договору, що стосується позивача, суперечить вимогам чинного законодавства України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду на викладене та, враховуючи, що з позивачкою не припинено трудовий договір, а призупинено його дію, ефективним способом відновлення порушеного права позивачки є поновлення з 30 квітня 2025 року дії вказаного трудового договору.

З огляду на внесення змін до наказу від 30 квітня 2024 року № 13 К-ТР «Про призупинення дії трудового договору» та довідки про доходи від 20 травня

2024 року №90, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з01 травня 2024 року по день ухвалення рішення.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2025 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що юридичною адресою та фактичним місцем знаходження КУ «КМЦКРДОІ «Добро» є Луганська область, Сіверськодонецький район, м. Кремінна, пл. Кооперативна, 20, що знаходиться під постійною окупацією рф. Відповідач не має структурних підрозділів у с. Софіївська Борщагівка Київської області для забезпечення позивачки стаціонарним місцем роботи, отже відповідач не має можливості забезпечити позивачку роботою, що стало підставою для видачі наказу про призупинення з нею трудового договору.

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, забезпечення відповідачем належних умови праці, трудових гарантій, а головне безпеки позивачки при здійсненні нею трудової функції під час перебування на окупованій території, було б неможливим. Можливість виконання позивачкою своїх безпосередніх трудових обов`язків фахівця із соціальної роботи дистанційно судом апеляційної інстанції також не встановлена.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

24 червня 2025 року від імені ОСОБА_1 - адвокат Головченко А. О.подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, від 05 березня 2025 року у справі № 521/9263/23, від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22, від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22, від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливістю позивачем виконувати її функціональні обов`язки. Надані відповідачем заперечення на позовну заяву зводяться того, що відповідач має можливість забезпечити роботою позивача в Координаційних центрах допомоги внутрішньо переміщеним особам з Луганської області у м. Рівне, м. Київ, м. Дніпро, м. Луцьк, м. Андрушівка Житомирської області, а також роботу в ХАБІ м. Рівне та в м. Києві. Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу

У липні 2025 року від КУ «КМЦКРДОІ «Добро» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. Зазначає, що відповідач не має структурних підрозділів у с. Софіївська Борщагівка, а від пропозиції працювати в межах своїх повноважень у координаційному центрі допомоги внутрішньо переміщеним особам з Луганської області у м. Києві позивачка відмовилася. Крім того зазначає, що у відповідача відсутні власні приміщення, в яких знаходяться координаційні центри допомоги внутрішньо переміщеним особам.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Юридичною адресою та фактичним місцем знаходження КУ «КМЦКРДОІ «Добро»є Луганська область, м. Кремінна, пл. Кооперативна, 20.

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 19 квітня 2022 року на посаді фахівця із соціальної роботи.

23 грудня 2022 року позивачці видано довідку про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу з фактичним місцем перебування: АДРЕСА_1 .

Наказом КУ «КМЦКРДОІ «Добро» від 30 грудня 2022 року позивачку переведено в простій не з вини працівника з 02 січня 2023 року.

Наказом КУ «КМЦКРДОІ «Добро» від 30 квітня 2024 року з 01 квітня 2024 року призупинені трудові відносини з штатними працівниками відповідача до припинення або скасування воєнного стану у зв`язку з неможливістю виконання функціональних обов`язків деякими працівниками комунальної установи.

Наказом КУ «КМЦКРДОІ «Добро» від 27 травня 2024 року внесені зміни до наказу від 30 квітня 2024 року у пункт 1 після фрази «Призупинити трудові відносини» зазначити дату 01 травня 2024 року; у пункті 3 дату, з якої вводяться значення «І» вважати 01 травня 2024 року.

08 травня 2025 року вказаний наказ було направлено позивачці для ознайомлення через застосунок для дзвінків і обміну повідомленнями Viber.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 42 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені , крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного чи надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ

від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою Закону № 2136-ІХ (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 31 березня 2022 року встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що юридичною адресою та фактичним місцем знаходження КУ «Кремінський міський центр комплексної реабілітації дітей та осіб з інвалідності «Добро» є Луганська область, Сіверськодонецький район, м. Кремінна, пл. Кооперативна, 20.

З Переліків територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», які затверджені наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (зі змінами) та від 28 лютого 2025 року № 376(зі змінами) слідує, що на території Кремінської міської територіальної громади, за винятком селища Діброва, у період з 24 лютого 2022 року до 18 квітня 2022 року велися активні бойові дії, а з 18 квітня 2022 року вказана територіальна громада перебуває під окупацією російської федерації.

23 грудня 2022 року позивачці видано довідку про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу з фактичним місцем перебування: АДРЕСА_1 .

Судом установлено, що КУ «КМЦКРДОІ «Добро» не має структурних підрозділів у с. Софіївська Борщагівка Київської області для забезпечення позивачки стаціонарним місцем роботи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи визнаний обома сторонами спору факт перебування території Кремінської міської територіальної громади (фактичного місцезнаходження КУ «КМЦКРДОІ «Добро») з 18 квітня 2022 року під постійною окупацією російською федерацією, дійшла правильного висновку про наявність у відповідача правових підстав для винесення наказу від 30 квітня 2024 року про призупинення дії трудового договору з позивачкою.

За встановлених обставин, забезпечення відповідачем належних умови праці, трудових гарантій, а головне безпеки позивачки при здійсненні нею трудової функції під час перебування на окупованій території, було б неможливим. Можливість виконання позивачкою своїх безпосередніх трудових обов`язків фахівця із соціальної роботи дистанційно судом апеляційної інстанції також не встановлена.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що позивач не надала і матеріали справи не містять доказів того, що КУ «КМЦКРДОІ «Добро» наразі здійснює свою безпосередню господарську діяльність, а саме: надання соціальної допомоги без забезпечення проживання для осіб похилого віку та інвалідів, надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у., надання інших послуг догляду із забезпеченням проживання в умовах воєнного стану, як наслідок, має об`єктивну можливість забезпечити працівникам, зокрема позивачці, належні умови праці, виконувати умови трудового договору за своїм безпосереднім місцем знаходження на території Кремінської міської територіальної громади, яка і наразі перебуває під окупацією російської федерації.

Установивши, що відповідач довів, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України він позбавлений можливості надати позивачці роботу за укладеним із нею трудовим договором, як наслідок, позивачка не має можливості виконувати свої безпосередні трудові обов`язки за посадою фахівця із соціальної роботи, з підстав які не залежать від волі сторін, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 30 квітня 2024 року про призупинення дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 .

У зв`язку із наведеним відповідні доводи касаційної скарги щодо можливості відповідача забезпечити позивачку роботою є помилковими.

Суд апеляційної інстанції також правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 30 квітня 2024 року.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, від 05 березня 2025 року у справі № 521/9263/23,

від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22, від 31 січня 2024 року у справі

№ 161/8196/22, від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлені судами фактичні обставини є різними, у цих справах суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті

6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04,

§ 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головченко Артем Олександрович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара