н/п 2/490/648/2025 Справа № 490/7573/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі :

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Романової К.Т.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

представника органу опіки та піклування Батовської Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської радиОСОБА_4 ,-

ВСТАНОВИВ:

І. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обгрунтування позову позивач вказав наступне.

З 14.10.2008 року він знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.11.2014 року шлюб розірвано. Від шлюбу у сторін є дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з ним та знаходиться на його утриманні.

Позивач зазначає, що мати із дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на її утримання та лікування не надає, має іншу сім`ю у зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

ОСОБА_1 вказує, що враховуючи те, що мати жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця перебування його та дитини, а з його боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з нею та прийманні участі матері у вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини материнські обов`язки, покладені на неї законом.

Також позивач стверджує, що після отримання вибухової травми та осколкового поранення, що мало місце 10.08.2022 року, дочка знаходиться на обліку в Центрі первинної медико-санітарної допомоги №6, що підтверджується відповідною довідкою. В зв`язку із тим, що дочка знаходиться на дистанційному навчанні, позивач не може отримати відповідної характеристики із учбового закладу.

Позивач вказує, що ним дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ним та дочкою склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють її належному вихованню, повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Він здійснює нагляд за станом здоров`я дитини, займається вихованням дочки, забезпечує її навчання для отримання освіти, а мати участі в житті дитини не приймає.

За такого, на думку позивача, нехтування батьківськими обов`язками з боку матері принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору.

За такого, позивач, керуючись ст. 150, п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, діючи в інтересах доньки, просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Хід справи та процесуальні дії суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Після виконання вимог ст. 187 ЦПК України, ухвалою судді від 02.09.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

05.12.2024 року від Органу опіки та піклування, на виконання вимог ухвали від 02.09.2024 року надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 03.02.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 04.09.2025 року постановлено: відкласти судовий розгляд справи, залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; викликати в судове засідання представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради для участі у розгляді справи, як передбачено ч. 4, 5 ст. 19 СК України.

Відповідачка до судового засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив, заперечення, клопотання чи заяви по суті спору від неї до суду не надходили.

Судом ухвалено про продовження розгляду справи за відсутності відповідачки, яка про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а також зазначив, що донька проживає з ним 2 роки та знаходиться на його утриманні.

ОСОБА_2 в судовому засідання надала пояснення та вказала, що на даний момент проживає з батьком приблизно з травня 2024 року, матір її життям не цікавиться. Також вказала, що мати забороняла їй спілкуватися з батьком, неодноразово були сварки, які виникали з приводу її поведінки та виховання нею її молодшого брата. Також, зазначила, що має проблеми зі здоров`ям гінекологічного характеру з 9 років.

Представник органу опіки та піклування Батовська Ю.В. підтримала висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав. При цьому, представник вказала, що дівчинка проживає з батьком з 2023 року, а також зазначила, що матір надала до органу заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав.

Також представник органу опіки та піклування пояснила, що ніякі заходи з матір`ю не проводилися, оскільки є її заява щодо згоди про позбавлення її батьківських прав.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Обставини справи, встановлені судом.

Сторони перебували у шлюбі з 14.10.2008 року, який 18.11.2014 року рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва у справі №490/11641/14-ц розірвано.

В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_2 , батьками якої, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Відповідно до Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.05.2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

19.12.2024 року за № 24421/02.02.01-22/06/14/24 Органом опіки та піклування, виконкомом Миколаївської міської ради складено Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із ухиленням від виховання та утримання дитини.

Вищевказаним висновком встановлено наступне.

З 14.10.2008 ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням суду 18.11.2014 р. шлюб між батьками було розірвано. Дитина залишилася проживати з матір`ю, яка повторно вийшла заміж, змінивши прізвище на « ОСОБА_7 ».

В розмові зі ОСОБА_6 було встановлено, що мати в другому шлюбі народила брата та примушувала її у 7-річному віці доглядати за ним, жорстоко наказуючи за неуважність до нього. Вітчим також, зі слів дівчинки, поводився з нею жорстоко, ображав та принижував, тому перебування в сім`ї матері ОСОБА_6 згадує важко. При цьому, дівчинка була позбавлена матір`ю можливості спілкуватися з рідним батьком, щоб вона не розповідала йому, що відбувається в сім`ї матері.

Згідно довідки лікаря, ОСОБА_2 з дев`ятирічного віку проходить лікування у лікаря-гінеколога.

Судовим наказом від 26.08.2024 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку починаючи з 07 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Але аліменти мати на утримання доньки не сплачує.

Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб стосунки дитини з матір`ю є болісними, вона з одного боку відчуває образу, злість. З іншого боку дівчина відчуває жаль та сум по відношенню до неї, при питаннях, пов`язаних із матір`ю у дівчини спостерігається підвищений рівень тривожності та страху, вона починає плакати.

ІІ. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Суд повинен також зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Надані суду докази для позбавлення батьківських прав, а саме: медичної характеристики КНП «ЦПМСД №6», характерстика з роботи позивача, довідка про склад сім`ї, на переконання суду не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки лише свідчать лише факт проживання дитини разом з позивачем та стан її здоров`я, проте жодним чином не підтверджують наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання доньки ОСОБА_6 , не підтверджують вчинення насильства відповідачкою по відношенню до дитини, або наявності інших обставин, які є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. У зв`язку з цим вказані докази судом до уваги не приймаються.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

За положеннями частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Отже, заява відповідачки від 03.10.2024, в якій вона погоджується на позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та порушує інтереси дитини.

Лише подання заяви про згоду на позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

При цьому, представником органу опіки у судовому засіданні підтверджено, що органом не проводилися щодо ОСОБА_3 вищевказані заходи впливу

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Розрив правового зв`язку між дитиною та одним із батьків є вкрай негативним заходом, що може погано вплинути на стан здоров`я дитини, в тому числі психічного, подальше життя дитини, її самоусвідомлення.

Надані пояснення ОСОБА_2 , якій 16 років, свідчать лише про її бажання проживати з батьком, що не може бути підставою для позбавлення її матері батьківських прав.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав.

Водночас саме на позивача покладено обов`язок доведення свідомого ухилення відповідачкою від участі у вихованні дитини.

Крім того ВС у своїй постанові від 04.04.2024 року № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, вказав, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року в справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки ОСОБА_3 батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), має рекомендаційний характер та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.

Вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_3 своїми обов`язками чи вчинення нею домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності, що б підтверджувалося відповідними доказами, а не тільки словами дитини, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав, а тому суд вважає такий висновок недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини.

Так, органом опіки та піклування у висновку наводиться інформація по харектеристиці з роботи позивача та довідки медичної установи про те, що батько дитини турбується про стан здоров`я дитини, враховується акт обстеження житлово-побутових умов проживання, а також пояснення ОСОБА_2 , які надані останньою в бесіді зі спеціалістами служби у справах дітей.

За таких обставин, суд не погоджується з мотивацією комісії з питань захисту прав дитини та органу опіки та піклування , що висновок про обрання щодо ОСОБА_3 такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, відповідає виключно найкращим інтересам дитини.

При цьому суд враховує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка має негативний моральний облік, веде антисоціальний спосіб життя, цілеспрямовано вчиняє дії на шкоду інтересам своєї доньки, несе загрозу її життю та здоров`ю тощо.

За таких обставин, врахувавши положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 164 СК України, виходячи з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання малолітньої дитини, а позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Однак, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_3 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки та виконання нею обов`язків щодо виховання та утримання дитини, передбачених сімейним законодавством та вжиття заходів для усунення підстав, які стали для звернення з даним позовом, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Керуючись ст.ст. 148, 150, 157, 159, 164, 165, 166 СК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273,352 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської радиОСОБА_4 - залишити без задоволення.

2. Попередити ОСОБА_3 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання своєї доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3. Покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради обов`язок контролю щодо виконання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення суду складено 27 жовтня 2025 року

Суддя Черенкова Н.П.