Справа № 466/8961/24 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/2264/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Іванова О.О.

З участю позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції власними засобами) та його представника-адвоката Когут Л.І., відповідачки ОСОБА_2 та її представника-адвоката Кісь О.Р., представника третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації ЛМР Зеліско Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеокоференції, яку забезпечив позивач ОСОБА_1 власними засобами, цивільну справу №466/8961/24 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Когут Любові Іванівни на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 червня 2025 року у справі за позовною заявою адвоката Когут Любові Іванівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,- про відібрання дітей у матері та повернення їх на попереднє місце проживання

в с т а н о в и в :

02 вересня 2024року адвокат Когут Л.І., яка представляє інтереси ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про відібрання у ОСОБА_2 дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та повернути їх за попереднім місцем проживання у Федеративну Республіку Німеччина у супроводі їхньої бабусі ОСОБА_6 за її згодою.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06.06.2024р. З вересня 2013 року подружжя ОСОБА_8 проживало в Федеративній Республіці Німеччина. З 01.09.2013р. вони винаймали помешкання за адресою АДРЕСА_1 . Під час проживання у цьому помешканні в них народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти, відповідно до встановленого в ФРН порядку, зареєстровані за місцем свого проживання і, на той час, за місцем проживання батьків, що засвідчується довідками про підтвердження реєстрації. Діти в Україні ніколи не проживали, місце проживання дітей в Україні не реєструвалось. За місцем свого постійного проживання в Німеччині діти відвідували школу та садочок, що підтверджується належно засвідченими довідками зі школи та дитячого садочка. Вони повністю були інтегровані у соціальне середовище, в якому проживали. Через непорозуміння між подружжям, з серпня 2022р. позивач ОСОБА_1 винайняв окреме помешкання з метою недопущення сімейних конфліктів, яке знаходиться поряд з попереднім помешканням та школою і дитячим садком, які відвідували діти. Відповідно до законодавства країни проживання він мав обов`язок зареєструватись в цьому помешканні. За домовленістю між батьками, досягнутою за сприянням та в присутності працівників відділу у справах дітей та молоді соціально-педагогічної спеціалізованої служби районного комітету району Гохтаунус, діти почергово проживали тиждень з батьком, тиждень з матір`ю. Також було досягнуто домовленості про те, що цей строк за спільною згодою батьків може бути більшим чи меншим.

02.04.2024 р. відповідачка ОСОБА_2 черговий раз забрала дітей до себе, а 09.04.2024р. коли надійшла черга позивача ОСОБА_1 забирати дітей до себе, вони були відсутні за місцем проживання їх матері. На запит позивача до відповідачки (за допомогою sms-повідомлення) вона відповіла, що самовільно, не питаючи згоди позивача, вирішила поїхати в Мюнхен з дітьми до подруги до кінця шкільних канікул у федеральній землі Гессен (по 14.04.2024р.). 14.04.2024р. в день очікуваного повернення дітей, позивач знайшов у своїй поштовій скриньці конверт зі всіма наборами ключів до помешкання відповідачки. Прийшовши туди, позивач виявив пусте помешкання, з якого вивезли всі цінні речі, включно, з пральною машинкою та сушаркою.

15.04.2024р. ОСОБА_1 була подана заява в кримінальну поліцію про викрадення дітей, що підтверджується довідкою про подання заяви, виданою Управлінням поліції ОСОБА_9 , штаб квартира поліції Гохтаунус. Під час перебування позивача в поліції вдалося телефоном встановити контакт з відповідачкою, яка повідомила, що перебуває в Україні за місцем її реєстрації в помешканні своїх батьків ( АДРЕСА_2 ). Відтак, відповідачка ОСОБА_2 без згоди батька дітей ОСОБА_1 посеред навчального року вивезла дітей з місця звичайного проживання в Німеччині в Україну, що, відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ратифікованою Законом України № 3303-IV від 11.01.2006р., кваліфікується як міжнародне викрадення.

01.06.2024р. ОСОБА_1 були подані заяви до Міністерства юстиції України про сприяння поверненню дітей відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відповідно до листа МЮ України на прізвище ОСОБА_1 , надісланого останньому електронною поштою, прописано, що відповідно до статті 29 Конвенції про цивільно-правові аспекти викрадення дітей, не перешкоджає ніякій особі, установі або органу , що заявляє/ про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої договірної держави, на основі положень цієї Конвенції або на іншій основі.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 17 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача-адвокат Когут Л.І.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зокрема, суд не врахував, що позивачка здійснила протиправне переміщення дітей та незаконно продовжує утримувати їх на території України. Постійним місцем проживання дітей була Федеративна Республіка Німеччина, де діти народились, проживали, відвідували дошкільні та шкільні заклади, були інтегровані в середовище, в якому проживали і зростали, про що позивачем надані належні докази, яким суд не надав правової оцінки. Судом не враховано, що діти переміщені без згоди батька, не застосовано Гаазьку Конвенцію про юрисдикцію.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд зробив безпідставний висновок про те, що малолітні діти уже прижилися у своєму новому середовищі, в якому знаходяться більше року, тому повернення дітей загрожує заподіянню їм психолочічної травми. Суд не застосував ст.12 Гаазької Конвенції 1980 року та всупереч вимогам закону та правовим позиціям Верховного Суду не звернув уваги на те, що процедура повернення дітей розпочата позивачем до спливу річного терміну і зробив безпідставний висновок, що діти прижились у своєму новому середовищі, хоч дана обставнина при розгляді даної справи не підлягала доказуванню.

Зазначає, що згідно Гаазької Конвенції один з батьків або членів сім`ї не може самостійно приймати рішення про зміну постійного місця проживання дітей. Незаконне переміщення та утримання дитини порушує її права та інтереси і права батька на піклування про дитину, без згоди якого відбулася зміна місця проживання дітей.

Судом не враховано докази надані позивачем, а саме записи з відеореєстраторів поліцейських, що діти на даний час проживають в умовах, де між дорослими постійно виникають сварки, які відбуваються в присутності дітей, діти перебувають під постійним впливом матері, яка формує у них негативну думку про батька.

Судом не враховано, що перевезення дітей на територію України не відповідає інтересам дітей. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

23 липня 2025 року представником відповідачки ОСОБА_2 - адвокатом Кісь О.Р. надано суду відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги. Вважає рішення суду першої інстанції законним, обгрунтованим. Матеріалами справи в повній мірі підтверджено, що діти перебувають у відповідних умовах, необхідних для повного та всебічного розвитку дітей. Вказує, що позивач не зазначає чітко, яке саме право позивача, визначене Гаазькою конвенцією 1980 року порушене.

Просить залишити без змін рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 червня 2025 року.

16.10.2025 року позивач ОСОБА_1 надав суду письмові пояснення з приводу тверджень ОСОБА_10 щодо інтеграції дітей (щодо кожної з дітей окремо) в німецьке суспільство та про їх друзів з доданими фотосвітлинами, сім`я, свідчення доньки ОСОБА_11 ( а.с.233-251т.2).

16.10.2025 року представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Когут Л.І. надала суду письмові заперечення на усні пояснення відповідачки ОСОБА_10 (а.с.255-260 т.2).

27.10.2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 -адвокат Кісь О.Р. надала суду письмові пояснення на заперечення пояснень ОСОБА_1 та фотосвітлини перебування дітей в Україні.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника-адвоката Когут Л.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги ОСОБА_2 та її представника-адвоката Кісь О.Р.,заслухавши думку представника органу опіки і піклування Шевченківської РА м.Львова Зеліско Н.В., вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 15.09.2007 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №458.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06.06.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З вересня 2013 року подружжя ОСОБА_8 проживало у Федеративній Республіці Німеччині. З 01.09.2013 року сім`я ОСОБА_8 винаймала помешкання за адресою АДРЕСА_1 . Під час спільного подружнього життя у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти, відповідно до встановленого у ФРН порядку, зареєстровані за місцем свого проживання і, на той час, місцем проживання батьків, що засвідчується довідками про підтвердження реєстрації та свідоцтвами про народження дітей, які додані до матеріалів справи.

За місцем свого постійного проживання в Німеччині діти виховувалися в садочку, навчалися в школі, відвідували пізнавальні гуртки та були повністю інтегровані у соціальне середовище у якому проживали та де мали друзів.

Внаслідок непорозуміння між подружжям, з серпня 2022 року ОСОБА_1 винайняв окреме помешкання, яке знаходиться поряд з попереднім помешканням та школою, дитячим садочком, які відвідували діти. Відповідно до законодавства країни проживання він мав обов`язок зареєструватися в цьому помешканні.

За домовленістю між батьками, досягнутою за сприянням та в присутності працівників Відділу у справах дітей та молоді соціально-педагогічної спеціалізованої служби районного комітету району Гохтаунус, діти почергово проживали тиждень з батьком, тиждень з матір`ю. Також було досягнуто домовленості про те, що цей строк за спільною згодою батьків може бути більшим або меншим.

02 квітня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 на виконання умов договору черговий раз забрала дітей до себе.

09.04.2024 року надійшла черга позивача ОСОБА_1 забирати дітей до себе, однак діти були відсутні за місцем проживання матері. На запит позивача до відповідачки через SMS повідомлення отримав відповідь, що без погодження з батьком дітей вирішила поїхати з дітьми в ОСОБА_12 до подруги до кінця шкільних канікул у федеральній землі Гессен (по 14.04.2024р.).

14.04.2024 року, в день очікуваного повернення дітей, позивач знайшов у своїй поштовій скриньці конверт зі всіма наборами ключів до помешкання відповідачки, із якого були вивезені всі цінні речі включно з пральною машинкою та сушаркою.

15.04.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою про викрадення дітей у кримінальну поліцію, що підтверджується довідкою про подання заяви, виданою Управлінням поліції Західного Гессену, штаб-квартира поліції Гохтаунус.

Під час перебування позивача в поліції вдалося телефонним зв`язком встановити контакт з відповідачкою ОСОБА_2 , яка повідомила, що перебуває в Україні за місцем реєстрації у помешканні своїх батьків ( АДРЕСА_2 ). Також позивач поговорив із своїми дітьми ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Отже, було встановлено, що позивачка ОСОБА_2 без згоди батька дітей ОСОБА_1 посеред навчального року вивезла дітей з місця постійного проживання Німеччини в Україну, що відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ратифікованого Законом України № 3303-ІУ від 11.01.2006 року кваліфікується як міжнародне викрадення.

01 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Міністерства юстиції України про сприяння у поверненні дітей відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

05.08.2024 року Міністерство юстиції України своїм листом № 109733//12.1.2 повідомило заявника ОСОБА_1 , що станом на 19.07.2024 року пояснення від матері дітей ОСОБА_2 щодо участі у процедурі медіації у вказаній справі та добровільного повернення дітей до Федеративної Республіки Німеччини до Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції або безпосередньо до Міністерства юстиції України не надходило.

Даним листом Міністерство юстиції України також повідомило, що оскільки Федеративна Республіка Німеччина зробила застереження до статей 26 і 42 Конвенції про відмову нести будь-які витрати на оплату послуг адвокатів або радників чи судові витрати, крім тих, що можуть бути відшкодовані системою безоплатної правової допомоги, Міністерство юстиції України, діючи за принципом взаємності та, виходячи із чинного законодавства України, не звертається до суду з позовною заявою про повернення дитини з України до іноземної держави та не забезпечує представництво інтересів в судах та інших органах України заявників, які проживають на території держав-учасниць Конвенції, що зробили застереження до згаданих статей Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 11 січня 2006 року №3303 ( далі по тексту Конвенція 1980 року, Гаазька конвенція), переміщення або утримання дитини розглядається як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції 1980 року охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції 1980 року.

Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо немає даних про те, що дитина вже прижилася у новому середовищі.

Із змісту Конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити:1) що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням ( пункт «а» частина перша статті 3; 2) переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала ( пункт б» частина перша статті 3; 3) заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання ( пункт «б» частина перша статті 3;).

Разом з тим частиною другою статті 12, частиною першою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання ( пункт «а» частина перша статті 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання ( пункт «а» частина перша статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку ( пункт «б» частина перша статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі ( частина друга статті 12)0; чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни ( стаття 3).

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у повернення дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3; або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частина перша статті 134); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «Б» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод ( стаття 20).

У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року, справа №6-58ц викладено висновок щодо застосування статей 3,12,13,20 Конвенції 1980 року та прописано: вирішуючи питання повернення дитини з місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місті постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника ( письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до часу звернення із заявою про повернення дитини.

Тому, розглядаючи спір з приводу повернення дитини до країни постійного проживання, завданням суду відповідно до статті 3, частини першої статті 12 Конвенції 1980 року є необхідність встановити чи було переміщення або утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 26 серпня 2018 року неправомірним до часу звернення батька дітей ОСОБА_1 із заявою, а саме до 15 квітня 2024 року.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергову увагу приділяють якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з приписів п.»б» ст.13 Конвенції 1980 року, а саме, що малолітні діти сторін прижилися у своєму новому середовищі, в якому знаходяться більше одного року, тому повернення дітей загрожує заподіянню їм психічної шкоди і створить для них нестерпну обстановку. Суд прописав, що відповідачка надала достатні й належні докази, які судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, на спростування позову, що є її процесуальним обов`язком ( ст..13 Конвенції 1980 року).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки крім встановлених фактів, суд не зазначив, якими доказами спростовуються вимоги позивача. Суд належно прописав норми Сімейного законодавства, посилався на Декларацію про права дитини, на статті Конвенції, на рішення ЄСПЛ, якими захищені права дитини, прийшов до висновку, що відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, однак неправильно оцінив наявні в матеріалах справи докази та належним чином не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи. Висновок суду про те, що повернення дітей до країни постійного місця проживання загрожує заподіянню психологічної шкоди і створить для них нестерпну обстановку необґрунтований належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Виходячи з преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та її положень, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримання. Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб).

У цій сфері головне питання полягає в тому, чи встановлено справедливу рівновагу між конкуруючими інтересами дитини, двох батьків та публічного порядку- в межах розсуду, якими користуються держави в таких питаннях, однак з врахуванням того, що найкращі інтереси дитини повинні бути пріоритетним міркуванням ( Постанова Європейського Союзу у справі «Гнаоре проти Франції» g 59).

15 квітня 2024 року, тобто в межах річного строку з дня вивезення матір`ю ОСОБА_2 дітей (яким є 07 квітня 2024 року-день вивезення дітей в Україну) з Федеративної Республіки Німеччини без згоди батька ОСОБА_1 , останнім була подана заява в кримінальну поліцію про викрадення дітей, що підтверджується довідкою про подання заяви, виданою управлінням поліції Західного Гессену, штаб- квартира поліції Гохтаунус.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статусу-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення взагалі не з`ясував цих обставин, хоча на підтвердження позивачем було надано відповідні докази, яким суд не надав жодної оцінки.

На підтвердження того, що до незаконного переміщення відповідачкою дітей в Україну, постійним місцем проживання дітей ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 була Федеративна Республіка Німеччина, де вони народилися, проживали, відвідували садочки, школу та позашкільні заклади, були інтегровані у звичне для них середовище, в якому проживали і зростали, позивачем було надано Витяги з записів про народження, докази про реєстрацію дітей у ФРН, довідки про відвідування школи, садочка. До письмових поясненнях позивач додав фотосвітлини проведення дітьми вільного часу з друзями, святкування днів народження.

Не надавши оцінки всім обставинам справи, судом не взято до уваги, що позивач, батько дітей, здійснював опіку над дітьми до їх переміщення, орендував окреме житло, щоб діти не чули конфліктів з дружиною, проводив оплату за оренду житла, де проживали діти, на даний час зберігає і оплачує окрему 4-х кімнатну квартиру для поселення дітей після їх повернення до ФРН та оплачує оренду, перераховує відповідачці кошти для утримання дітей в Україні.

Послідовні та поспішні, негайні дії позивача ОСОБА_1 про повернення дітей до місця постійного проживання є доказом того, що батько турбується про дітей, брав участь у їх вихованні і надалі має такий намір.

Ухвалюючи рішення, суд зробив висновок про те, що малолітні діти прижилися у своєму новому середовищі, в якому перебувають більше року, тому повернення дітей загрожує заподіянню їм психічної шкоди і створить для них нестерпну обстановку і що відповідачка надала з цього приводу докази. Однак, які саме конкретні докази надала відповідачка, суд не зазначив і такі відсутні у матеріалах справи, хоча згідно положень Конвенції доведення цих обставин лежить виключно на відповідачці.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що немає жодного ризику для дітей у випадку їх повернення до постійного місця проживання, оскільки з наявної у матеріалах справи довідки з дитячого закладу, де перебували та навчались діти у ФРН, з листа сусідки п.Гудеман позивач ОСОБА_1 характеризується як люблячий, турботливий батько. Зазначене підтверджується наданням утримання дітям через пересилання коштів на ім`я відповідачки ОСОБА_2 з цільовим призначенням для утримання дітей.

Підтвердженням відсутності будь-якого ризику для дітей у випадку повернення їх до місця постійного проживання є той факт, що діти люблять батька і про це вони підтвердили при заслуховуванні судом думки кожної дитини, які однозначно сказали, що хочуть проживати з мамою і з татом.

З письмових пояснень позивача ОСОБА_1 щодо інтеграції кожної з дітей окремо: ОСОБА_13 , ОСОБА_18 (батько при дачі усних пояснень та в письмових поясненнях називає останню люб`язно « ОСОБА_19 », наша « ОСОБА_19 »), ОСОБА_15 дуже детально описує їх життя з перших днів та виховання з нянею, відношення дітей до няні, життя в садочку, дружні відносини з іншими дітьми та їх імена, підготовка дітей до днів народження та завчасне виготовлення листівок-запрошень із додатком фотосвітлин як листівок так і днів святкувань. Зазначене спростовує пояснення відповідачки ОСОБА_2 про те, що діти не були інтегровані в життя німецького суспільства, що вели замкнений спосіб життя і не мали друзів, оскільки матеріалами справи встановлено, що діти мали друзів як серед свого середовища так і серед української діаспори.

Позивач ОСОБА_1 також надав суду пояснення з приводу відношення відповідачки ОСОБА_2 до старшої дочки ОСОБА_20 та пояснення останньої щодо проживання до повноліття разом з матір`ю, яку дочка характеризує тільки з негативної сторони. Суд апеляційної інстанції не бере пояснення ОСОБА_21 в основу рішення, однак пояснення дочки ОСОБА_21 і характеристика ОСОБА_22 (батьком відповідачки) своєї дочки ОСОБА_2 під час прослуховування відеозапису на електронних носіях з нагрудних відеореєстраторів поліцейських, які 05.12.2024 року здійснювали реагування на звернення ОСОБА_22 -мешканця квартири АДРЕСА_3 , в якій проживають діти сторін, мають своє співпадіння.

З приводу перегляду та прослуховування відеозапису від 05.12.2024 року на електронних носіях з нагрудних відеореєстраторів поліцейських, яке суд апеляційної інстанції переглянув та зазначає наступне: відповідачка ОСОБА_2 переїхала разом з трьома малолітніми дітьми в Україну без згоди батька ОСОБА_1 та поселилася по місцю своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 , не попередивши батьків. У зазначеній квартирі відповідачці належить 1/6 частки на праві власності. Крім неї та трьох дітей у квартирі зареєстровані та фактично проживають: батько ОСОБА_22 , мати ОСОБА_23 , прабабця дітей ОСОБА_24 .. Відеозаписи з нагрудних відеореєстраторів поліцейських 05.12.2024 року здійснювали реагування на звернення ОСОБА_22 (батька відповідачки) щодо умов проживання дітей, недотримання матір`ю дітей ОСОБА_2 елементарних правил поведінки з дітьми та неможливість спільного проживання разом. Встановлено, що діти проживають в умовах, де між дорослими виникають постійні сварки, конфлікти на побутовому рівні та стосуються небажання батька та матері проживати разом з дочкою ОСОБА_2 та трьома онуками через відсутність спокійного життя.

Виїзд поліцейських на звернення ОСОБА_22 відбувся у пізній вечірній час, після 22 години та тривав до опівночі. При з`ясуванні поліцейськими обставин і причин виклику, діти активно втручалися у розмову, були неспокійні, ходили кругом поліцейських та підсвічували телефонами, старша дочка ОСОБА_13 приймала активну участь у сварках на стороні матері ОСОБА_2 ( відповідачки по справі). Молодші діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у такий пізній час також були присутніми при з`ясуванні відносин між дорослими. Очевидним є факт, як діти кричать, при загостренні сварки ОСОБА_14 закриває вуха. З відеозапису судом встановлено, що батько неодноразово говорить в адресу дочки ОСОБА_2 , що вона налаштовує дітей проти батька, що вона маніпулює чоловіком. Такі висловлювання ОСОБА_22 є непоодинокими.

З переглянутого та прослуханого відеозапису з нагрудних відеореєстраторів поліцейських, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що малолітні діти перебувають під впливом матері, яка формує їх думку про батька, про бажання проживати в Україні, що спостерігалося під час заслуховування думки дітей і можна було зрозуміти коли діти говорили свою думку, а коли з настанов матері, однак всі однозначно говорили, що разом з татом і мамою, тобто діти люблять батька, скучають за ним. Суд з поведінки матері, дітей та скарг батька, матері відповідачки зрозумів, що відповідачка ОСОБА_2 не проводить з дітьми виховних заходів, діти не знають «що можна, що не можна», не мають свого режиму дня, у дітей «вседозволеність», немає поваги до старших, що у квартирі проживають дід, баба та лежача прабаба, які хочуть спокою. В пізній зимовий час, коли приїхали на виклик поліцейські, відповідачка не зробила зауваження дітям іти в свою кімнату та лягати спати, не втручатися у розмову.

Суд першої інстанції зробив безпідставний висновок, що відеозапис немає значення для справи. Однак, суд апеляційної інстанції саме з відеозапису побачив реальне життя дітей в родині відповідачки, відношення матері до виховання дітей та об`єктивну характеристику відповідачки зроблену її батьком. Відповідачка не вважає за потрібне налагодити родинні відносини, діти не знають другої бабці, тобто матері батька, про що підтвердили при заслуховуванні думки дітей, хоч знають, що є дідо ОСОБА_25 , але не приходять до нього.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що перевезення дітей в Україну, де відбувається повномасштабна війна, є небезпечним та безвідповідальним із сторони матері.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції не враховано, що вирішальним питанням, пов`язаним з поверненням дітей відповідно до Гаазької конвенції є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку, беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини (пункт 95 рішення ЄСПЛ від 26 листопада 2013 року (заява № 27853/09 у справі «Х проти Латвії).

Враховуючи всі зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.376 ч.1п.п.3,4 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За положеннями п.13 ч.2 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3028,00 грн.

Керуючись ст.ст.374ч.1п.2; 376ч.1,п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Когут Любові Іванівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 червня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Когут Любові Іванівни про повернення малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за попереднім місцем їх проживання у Федеративну Республіку Німеччину задовольнити частково.

Визнати незаконним вивезення та утримання ОСОБА_2 на територію України малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстровану і проживає у АДРЕСА_2 ) повернути дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , до місця їх постійного проживання у Федеративну Республіку Німеччину.

У разі невиконання рішення суду у добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 батькові ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , 1985 року народження) для забезпечення повернення дітей до постійного місця проживання у Федеративну Республіку Німеччину.

Витрати, пов`язані з поверненням малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 до Федеративної Республіки Німеччини, покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( РНОКПП НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3028,00 грн. в рахунок компенсації судових витрат по оплаті судового збору в суд першої інстанції та апеляційної інстанції (1211,20+ 1816,80 = 3028,00 грн.).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк