Справа № 522/1338/25
Провадження № 2/522/3651/25 РІШЕННЯ
06 листопада 2025 року Суддя Приморського районного суду м. Одеси Ковтун Ю.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
Ухвалою суду від 06 лютого 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 . Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
24.02.2025 на адресу суду від представника відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_3 ) надійшов сформований 24.02.2025 в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначив, що позивачем не наведено жодного аргументу та не долучено жодного належного чи допустимого доказу щодо вчинення відповідачем чи його посадовими особами відносно позивача будь-яких дій протиправного характеру чи бездіяльності. Враховуючи те, що жодних дій чи бездіяльності не приймалося (не вчинялося) посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_3 ) та позивачем в позовній заяві не наведено інших аргументів та не надано належних чи допустимих доказів вчинення будь-яких дій протиправного характеру чи бездіяльності відносно позивача, тому позовні вимоги до відповідача є безпідставним. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити в повному обсязі, з огляду на їх безпідставність та незаконність.
03.03.2025 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєжанової К.І. до суду надійшло сформоване 28.02.2025 в системі «Електронний суд» клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, уточнення позовних вимог та передачу справи за підсудністю, в якому просила:
1. Замінити в справі №522/1338/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) первісного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) на належного відповідача НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ).
2. Вважати позовні вимоги за позовом у справі № 522/1338/25 такими, що пред`явлені до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) та з урахуванням уточнень щодо відповідача по справі вважати викладеними в наступній редакції:
- Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на професійну правничу допомогу, покласти на НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ).
3. З урахуванням заміни відповідача по справі № 522/1338/25 на НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) вирішити питання про передачу справи № 522/1338/25 відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України за місцезнаходженням належного відповідача - до Котовського міськрайонного суду Одеської області.
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси 17 березня 2025 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєжанової К.І. про заміну первісного відповідача належним відповідачем.
Замінено у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди первісного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) на НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).
У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєжанової К.І. про передачу справи за підсудністю відмовлено.
03.04.2025 від представника відповідача військової частини НОМЕР_2 Байдича Р.О. до суду надійшов сформований 02.04.2025 в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву відповідно до якого зокрема зазначив наступне. Невід`ємною частиною протоколу є письмові пояснення позивача від 13.09.2024, в яких він особисто підтвердив, що дійсно мав намір перетнути державний кордон України до Республіки Молдова. З цією метою звернувся до невідомих осіб в додатку «Телеграм», які надали йому вказівку прибути до м. Одеси, а в подальшому, для незаконного перетинання Державного кордону України до м. Кодима. Під час складання протоколу відповідач керувався нормами чинного законодавства, рапортом прикордонного наряду та обставинами, повідомленими позивачем особисто чи такими, що були встановлені в процесі складання Протоколу. Військовослужбовці НОМЕР_1 прикордонного загону у своїй діяльності керуються виключно вимогами чинного законодавства та Статуту Збройних сил України. Документи, що посвідчують особу, у позивача не вилучалися. Він добровільно пред`явив їх для підтвердження своєї особи, дав згоду на зняття фотокопій та засвідчив вірність копій власним підписом. Також не мало місця і вилучення телефонів, заборони зв`язку із родичами чи адвокатом. Відмова позивача від правової допомоги засвідчена його підписом у відповідній графі протоколу. Твердження про примус у підписанні протоколу та психологічний тиск, який нібито чинився на позивача у приміщенні ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) також не знаходять свого підтвердження матеріалами справи.
Щодо відшкодування матеріальної шкоди зазначив, що заявлені позивачем витрати не є збитками/матеріальною шкодою в розумінні чинного законодавства України. Витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення). Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги у справі про адміністративне правопорушення у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Складення протоколу та викладення обставин у ньому були зумовлені поясненнями позивача, в яких той визнав вину та підтвердив намір незаконного перетину державного кордону України. Позивачем не доведено обсягу наданої правової допомоги та її вартості відповідно до умов укладеного договору про надання правничої допомоги від 15.09.2024.
Щодо відшкодування моральної шкоди зазначив, що оскільки ані постановою Одеського апеляційного суду від 18.11.2024 у справі №503/2083/24, ані іншими матеріалами справи (окрім тексту позовної заяви, у якій виклад обставин заподіяння шкоди ґрунтується виключно на твердженнях представника позивача, яка навіть не була присутньою при складенні протоколу) не було встановлено фактів очевидних ознак протиправності чи свавільності дій військовослужбовців, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача. Вважають, що дії військовослужбовців НОМЕР_1 прикордонного загону здійснювалися у межах повноважень та при дотриманні норм чинного законодавства. Позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників правоохоронного органу під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування. Матеріали справи, окрім тексту позовної заяви, не містять доказів душевних страждань позивача. Наданий позивачем консультативний висновок лікаря-психіатра (консультація засобами зв`язку) від 18.01.2025 містить лише діагноз пацієнта, проте не містить опису страждань та переживань позивача, не встановлює початок перебігу хвороби із моментом складання протоколу. Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників відповідача під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, вважають, що у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.
Щодо судових витрат у справі (витрат на правничу допомогу) зазначив, що предмет спору в даній справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а розмір заявлених судових витрат є необґрунтованим та неспівмірним із складністю справи. При написанні позовної заяви не було здійснено обґрунтованого аналізу норм матеріального та процесуального законодавства, яке підлягає застосуванню в даному спорі, правова аргументація зводиться до цитування правових позицій Верховного суду без належного обґрунтування щодо можливості їх застосування у цій конкретній справі.
З урахуванням норм чинного законодавства та судової практики позивачем заявлені некоректні позовні вимоги, оскільки у резолютивній частині рішень не повинні міститися відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України (вказані висновки викладені зокрема в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21, постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21).
Щодо дотримання строків подання відзиву зазначив, що датою отримання ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 17.03.2025 відповідачем є 18.03.2025. Початок обрахунку 15-денного строку, визначеною ухвалою на подання відзиву, розпочинається з 19.03.2025. Останнім днем подання відзиву є 02.04.2025. Таким чином, відповідачем дотримано строку, визначеною ухвалою на подання відзиву.
09.04.2025 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєжанової К.І. до суду надійшла сформована 08.04.2025 в системі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якій зокрема зазначила наступне. Відзив на позовну заяву від імені відповідача подано Байдич Р.О. На підтвердження його повноважень до відзиву було додано довіреність у порядку передоручення від 09.10.2024, яка не є достатніми для підтвердження повноважень Байдич Р.О. діяти в інтересах відповідача, оскільки серед іншого також має бути надано статут чи положення юридичної особи або трудовий договір (контракт), зокрема посадова інструкція, яких не було додано до відзиву. Позивач та його представник не отримували відзив на позовну заяву від відповідача, що свідчить про порушення прав позивача на справедливий судовий розгляд. Відзив на позовну заяву подано з порушенням встановленого судом строку. Ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 17.03.2025, якою відповідачем по справі визначено НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) була доставлена до електронного суду 17.03.2025 до 17 год. 00 хв., а саме о 16:53. Останнім днем для подання відповіді на відзив є 01.04.2025. Відповідач, в свою чергу, подав відзив 02.04.2025, тобто з пропуском строку, встановленого судом.
По суті заявлених у відзиві заперечень проти позову зазначила наступне.
За результатом розгляду справи №503/2083/24 Одеський апеляційний суд встановив: «органом, який склав протокол, не надано жодних беззаперечних та достатніх доказів, які у своїй сукупності свідчили б про вчинення ОСОБА_1 дій, передбачених ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні правопорушення, викладеного у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення.». З наведеного випливає, що відповідач позбавлений можливості посилатися та вдаватися до нової переоцінки обставин та доказів, оскільки це вже було зроблено Одеським апеляційним судом по справі №503/2083/24. Натомість відповідач, грубо нехтуючи нормами чинного законодавства, намагається переоцінити обставини і докази, встановлені Одеським апеляційним судом по справі №503/2083/24 задля уникнення відповідальності за свої неправомірні дії відносно позивача. В даній ситуації відповідач ініціював та здійснював провадження відносно позивача щодо вчинення останнім адміністративного правопорушення (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше), яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, а отже, свідчить про незаконні дії посадових осіб відповідача. Чинним КУпАП не передбачено відшкодування витрат на правову допомогу у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, як і взагалі КУпАП не врегульовано питання та не передбачено порядок вирішення питання щодо відшкодування витрат особи щодо якої ініційовано провадження про притягнення її до адміністративної відповідальності, а понесені позивачем витрати на правову допомогу у справі №503/2083/24 є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню. Відповідач не зазначає жодну норму КУпАП, згідно якої витрати на професійну правничу допомогу відшкодовуються за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення, в одному провадженні, оскільки такої норми не існує. Позивачем документально доведено, що останній фактично поніс витрати на правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Відтак понесені витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані у повному обсязі в рамках заявленого цивільного позову про відшкодування шкоди.
Щодо відшкодування моральної шкоди зазначила, що позивачу необхідно було доводити свою невинуватість перед судом та рідними, витрачати час на захист свого порушеного права, крім того протягом останніх 5 місяців його психологічний стан зазнав значного погіршення. Позивач не може повноцінно жити, у нього розвинувся змішаний тривожний та депресивний розлад, він був вимушений звернутись за допомогою до психіатра, розпочав медикаментозну терапію та відвідує психотерапевтичні сесії. Підтвердження завданої моральної шкоди є постанова Одеського апеляційного суду у справі №503/2083/24 та копія довідки лікаря психіатра від 18.01.2025.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначила, що відсутність чітких заперечень проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу є підставою для стягнення вказаних витрат. Відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності, у тому числі від стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Просила відзив на позовну заяву залишити без розгляду. У разі розгляду судом відзиву по суті, відхилити викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечення проти позову.
15.04.2025 від представника відповідача військової частини НОМЕР_2 Коркунець В.О. до суду надійшли сформовані 14.04.2025 в системі «Електронний суд» заперечення (на відповідь на відзив) відповідно до якого зокрема зазначив наступне.
Щодо повноважних представників відповідача. Представник відповідача Байдич Р.О. є начальником відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу та має належні повноваження для представлення інтересів НОМЕР_1 прикордонного загону в судах України відповідно до довіреності від 09.10.2024, копія якої міститься в матеріалах справи, та пп.1 п.13 Положення про відділ (відділення, групу) адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу органу охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби №92 від 29.09.2023 (копія положення, наказу про його затвердження та витягу з наказу на призначення на посаду додаються). Представник відповідача Коркунець В.О. є юрисконсультом групи юридичного забезпечення та має належні повноваження для представлення інтересів НОМЕР_1 прикордонного загону в судах України відповідно п.3 Посадової інструкції юрисконсульта групи юридичного забезпечення НОМЕР_1 прикордонного загону, затвердженої Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 «Про затвердження положення про НОМЕР_1 прикордонний загін» від 20.07.2021 № 21-ОД (копія посадової інструкції та витягу з наказу на призначення на посаду додаються). Отже, представники відповідача є належними представниками та їх повноваження підтверджені відповідними документами.
Щодо строків подачі відзиву на позов, зазначив, що ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 17.03.2025 про залучення НОМЕР_1 прикордонного загону як належного відповідача було отримано останнім 17.03.2025 о 20:18 (на підтвердження чого додається роздруківка (скрін) вхідної кореспонденції відповідача Електронному суді). Відповідач звертає увагу, що 17.03.2025 о 16:53 вищевказана ухвала лише надійшла до підсистеми ЄСІТС, але не є часом надходження вказаного документу безпосередньо до електронного кабінету відповідача.
В мотивувальній частині постанови Одеського апеляційного суду від 18.11.2024 у справі №503/2083/24 не було встановлено фактів очевидних ознак протиправності чи свавільності дій військовослужбовців, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача. Єдиним встановленим фактом є закриття справи про адміністративне правопорушення за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях позивача події і складу адміністративного правопорушення. Відсутність механізмів стягнення витрат на правову допомогу згідно норм КУпАП не надає право стягувати такі витрати в рамках інших справ (пред`являти окремі позовні заяви). Протокол про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 001055Е від 13 вересня 2024 року складено помічником начальника ВПС начальником відділення адміністративно-юрисдикційної діяльності Желіборщем В.Г. за результатами доповіді та служби у складі прикордонного наряду старшого інспектора прикордонної служби моніторингу обстановки Банних А., які не є суб`єктами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування. З урахуванням наведених правових норм слідує, що до вищевказаних правовідносин із складання протоколу не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 204-1 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними. Аналогічну позицію щодо подібних категорій справ, викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22. Крім того, квитанція №65044520 від 21.11.2024 не може вважатися належним доказом понесення витрат позивачем, оскільки не місить усіх необхідних реквізитів для розрахунково-касового документа. Вказані у рахунку послуги не були у повному обсязі надані адвокатом позивачу, адже у відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 18.11.2024 ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Бєжанова К.І. до зали судового засідання не з`явились. Відповідно, представництво інтересів позивача адвокатом Бєжановою К.І. та АО загалом у справі №503/2083/24 не здійснювалося. Посилання представника позивача на той факт, що нею було подано апеляційну скаргу, не можна вважати фактом здійснення представництва, адже наданий рахунок, який позивач вважає належним доказом підтвердження факту надання послуг, розрізняє послугу із підготовки та подання апеляційної скарги та послугу із представництва у суді апеляційної інстанції. Надані суду документи не дають можливості визначити вартість кожної із цих послуг окремо, що, у свою чергу, також унеможливлює стягнення матеріальної шкоди з огляду на недоведеність її фактично понесеного розміру.
15.04.2025 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєжанової К.І. до суду надійшла сформована 14.04.2025 в системі «Електронний суд» заява про залишення відзиву НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) без розгляду. В заяві зокрема зазначила, що додані до відзиву документи не містять підтвердження повноважень Байдич Р.О. підписувати та подавати відзив на позовну заяву. Позивач та представник позивача не отримували відзив на позовну заяву від відповідача. Подання відзиву на позовну заяву подано з порушенням встановленого судом строку.
Також, 15.04.2025 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєжанової К.І. до суду надійшла сформована 14.04.2025 в системі «Електронний суд» заява про уточнення позовних вимог, в якій зазначила наступне. Під час розгляду даної справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (схожий висновок Верховного Суду від 26.06.19 справа 587/430/16-ц). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.19 справа 242/4741/16-ц). З огляду на вказане позов підлягає уточненню, у зв`язку з чим просить:
1. Прийняти цю заяву та вважати позовні вимоги за позовом у справі № 522/1338/25
викладеними в наступній редакції:
- Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
2. В подальшому розгляд справи № 522/1338/25 здійснювати з урахуванням здійсненого цією заявою уточнення позовних вимог.
Положеннями статті 174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У відповідності до статей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач скористався своїм процесуальним правом та направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти позову.
Як слідує з довідки про доставку електронного документу ухвалу суду від 17.03.2025 було надіслано одержувачу - НОМЕР_1 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) в його електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету 17.03.2025 20:22:08.
З огляду на те, що відзив на позовну заяву сформований в системі «Електронний суд» 02.04.2025 суд вважає, що відповідачем не пропущений строк на подачу відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складання повного тексту рішення є 06 листопада 2025 року.
Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановою Одеського апеляційного суду від 18.11.2024 у справі № 503/2083/24 задоволено апеляційну скаргу адвоката Бежанової К.І., діючої в інтересах ОСОБА_1 .
Постанову Кодимського районного суду Одеської області від 17 вересня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, скасовано. Прийнято нову постанову.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, - закрито згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 18.11.2024.
В мотивувальній частині постанови суду зазначено «Таким чином, дослідивши наявні у справі матеріали апеляційний суд вважає, що у справі відсутні докази, які у своїй сукупності доводять спробу незаконного перетину кордону ОСОБА_1 за зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин.
… Апеляційний суд дійшов висновку, що органом, який склав протокол, не надано жодних беззаперечних та достатніх доказів, які у своїй сукупності свідчили б про вчинення ОСОБА_1 дій, передбачених ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні правопорушення, викладеного у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення.»
Позивач з метою захисту під час розгляду справи за протоколом про адміністративне правопорушення від 13.09.2024 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП уклав договір про надання правничої допомоги від 15.09.2024 з АО «НЕОФЕЛІС ЛО ГРУП», в особі керуючого партнера Бєжанової К.І.
Відповідно до консультативного висновку лікаря-психіатра ОСОБА_4 (консультація засобами зв`язку) від 18.01.25 ОСОБА_1 поставлено діагноз: розлад адаптації у вигляді змішаної тривожно-депресивної реакції, з інсомнією. Рекомендовано: консультативне спостереження психіатра (наступна консультація через 10 днів), дотримання режим дня, психотерапевтична підтримка, консультація кардіолога ЕКГ.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Щодо правової природи протоколу у справі про адміністративне правопорушення.
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.
Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення суд виходить з того, що на помічника начальника ВПС начальника відділення адміністративно-юрисдикційної діяльності ОСОБА_5 під час оформлення матеріалів адміністративного правопорушення покладено обов`язок зафіксувати всі обставини його скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.
Водночас на уповноважену особу під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До уповноваженої особи прикордонної служби не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу прикордонної служби покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів уповноваженої особи повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки уповноваженої особи прикордонної служби є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих уповноваженою особою та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.
Отже, оформлення уповноваженою особою прикордонної служби здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Встановлення протиправності в діях посадових осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Як наголошено судом, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Розгляд справ про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року вказано, що: - «відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій уповноваженої особи на складання протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.
У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях уповноважених осіб під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.
У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.
Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.
Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб, як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.
Як вже наголошувалось судом, наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).»
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року зроблено наступні висновки: «п. 133. Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.»
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що невідповідність вимогам закону дій уповноважених осіб на складання протоколу про адміністративне правопорушення, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статтею 204-1 КУпАП, в цій справі не встановлена.
Зі змісту постанови Одеського апеляційного суду від 18.11.2024 у справі № 503/2083/24 (справа про адміністративне правопорушення) вбачається, що провадження у справі відносно позивача закрито на підставі п. 1 ч. ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу та події адміністративного правопорушення.
При цьому, відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі про адміністративні правопорушення, що не доводить очевидної протиправності дій працівників прикордонної служби під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.
Судом враховано, що рішенням у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача ОСОБА_1 не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії працівників прикордонної служби були протиправними.
При цьому, і під час розгляду вказаної справи судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів неправомірності у діях працівників прикордонної служби під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.
Враховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників прикордонної служби під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд, із врахування вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.
Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, які поніс позивач під час здійснення щодо нього провадження у справі про адміністративне правопорушення судом встановлено таке.
Відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, понесених особою, яка притягається до адміністративної відповідальності нормами КУпАП не передбачено.
В обґрунтування підстав для задоволення позову, позивачем вказано, що відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. На підставі вказаної норми Закону позивач вважає, що є можливість вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 під час здійснення щодо нього адміністративного провадження про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24)).
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються обв`язки, а саме: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами.
Так, відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами: Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними.
Таким чином, суд дійшов висновку, що НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), яким складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , - не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, в розумінні вищевикладених вимог Закону, тому для врегулювання вказаних спірних правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, - правові підстави для задоволення позову відсутні.
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 10-13, 76-81,141, 258-259, 264-265, 268 ЦПК України, суд-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Юлія КОВТУН