Номер провадження: 22-ц/813/5114/25
Справа № 504/4179/24
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката Рог Анастасії Сергіївни, представника ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року, постановленого під головуванням судді Вінської Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого володіння, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого володіння, в якому просила витребувати у ОСОБА_1 на її користь:

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,4 кв.м. житловою площею 50,6 кв.м. реєстраційний номер 27;

- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 60,3 кв.м. житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 27;

- стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 28.03.2016 року державним реєстратором Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області Гриб М.П. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на новозбудовані: - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,4 кв.м. житловою площею 50,6 кв.м. реєстраційний номер 27; - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 60,3 кв.м. житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 27, що підтверджується інформаційними довідками від 25.04.2016 р. № 58035040 та № 58035247.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 485 290 грн.

Однак, ОСОБА_2 з ОСОБА_1 ніколи знайома не була, позику у сумі 150000 доларів США від нього ніколи не отримувала, та відповідно жодного договору не підписувала, розписки про отримання позики не надавала. У час нібито підписання договору позивачка перебувала за кордоном, оскільки не є громадянкою України та в Україні постійно не проживає. Про наявність заочного рішення дізналась випадково після того, як на його виконання приватним виконавцем були здійснені виконавчі дії.

Так, у межах виконання виконавчого провадження № 73680657, щодо примусового виконання заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. було накладено арешт на майно ОСОБА_2 та у подальшому майно було передано для реалізації з електронних торгів. Торги тричі не відбулися через відсутність допущених до них учасників, після чого стягувач ОСОБА_1 виявив бажання залишити за собою не продане нерухоме майно ОСОБА_2

05.07.2024 року приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Валігурський М.М. на підставі актів приватного виконавця від 29.05.2024 року видав ОСОБА_1 свідоцтва, якими посвідчив, що останньому на праві власності належать квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , які раніше належали ОСОБА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.08.2024 року скасовано заочне рішення від 21.09.2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, призначено розгляд справи за правилами загального провадження з викликом сторін. Зазначала про недобросовісність відповідача та наявність порушеної кримінальної справи № 735/4583/21 (внесеному до ЄРДР за № 000000657) за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, яка у даний час перебуває у провадженні Дарницького районного суду міста Києва.

Позивачка вважала витребування майна шляхом віндикації належним способом захисту свого порушеного права з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що для витребування майна не потрібно оскаржувати, зокрема, документи, що посвідчують відповідне право, оскільки таке оскарження не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року, з урахуванням ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 березня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволений.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 :

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,4 кв.м, житловою площею 50,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27;

- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 60,3 кв.м, житловою площею 43 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Рог А.С., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в позовних вимогах відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду порушує законні права апелянта, позбавляючи його права власності на спірні квартири.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 04 листопада 2025 року ОСОБА_2 не з`явилась, була сповіщена належним чином (а.с. 157-158).

До суду від адвоката Манжос А.В., представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 166).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Рог А.С., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належали:

- квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 70,4 кв.м. житловою площею 50,6 кв.м. реєстраційний номер 27 відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єктів нерухомого майна. Номер інформаційної довідки 58035040 дата та час формування 25.04.2016 09:35:31;

- квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 60,3 кв.м. житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 27 відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єктів нерухомого майна. Номер інформаційної довідки 58035247 дата та час формування 25.04.2016 09:36:59.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 485 290 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. від 26.12.2023 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно в тому числі: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 70,4 кв.м. житловою площею 50,6 кв.м. реєстраційний номер 27; та квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 27.

05.07.2024 року приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Валігурським М.М. відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М., 29 квітня 2024 року, посвідчено, що ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві власності майно, що складається:

- квартири АДРЕСА_1 , та в цілому складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 50,6 кв.м., загальною площею 70,4 кв.м., Персональний меморандум асоційованого члена кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Чорноморська рів`ера» за №183 від 09.11.2015 року;

- квартири АДРЕСА_2 , та в цілому складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 43,0 кв.м., загальною площею 60,3 кв.м., Персональний меморандум асоційованого члена кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Чорноморська рів`ера» за №202 від 09.11.2015 року;

та видано ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на вищезгадані квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .

30.08.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/10222/23 провадження 2/369/5007/23 заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2023 року по цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики скасовано.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що майно у вигляді квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , вибуло із власності позивача без її на те згоди в процесі виконання рішення суду про стягнення із позивача заборгованості яке у подальшому було скасовано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Згідно приписів п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Так виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

При цьому системне тлумачення статті 388 ЦК України дає підстави для висновку про те, що в такому випадку законодавець презюмує, що у разі скасування судового акта останній не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Тобто, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, прийнятого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Висновки суду про те, що спірне майно квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , вибули із володіння ОСОБА_2 поза її волею, а саме: на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано, а тому є підстави для витребування майна набувача, яким є ОСОБА_1 відповідають вимогам закону.

Крім того, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово констатував, що втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки (див., наприклад, згадане рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskai v. Poland), пункт 69), але й може також вимагати виплату належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. згадані рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53, «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v. Russia), пункт 80, та рішення у справі «Максименко та Герасименко проти України» (Maksymenko and Gerasymenko v. Ukraine), заява №49317/07, пункт 64, від 16 травня 2013 року).

У зв`язку з цим Суд нагадує, що коли орган влади несе відповідальність за завдану шкоду, позитивний обов`язок держави сприяти встановленню правильного відповідача набуває ще більшого значення (див. рішення у справі «Плеханов проти Польщі» (Plechanov v. Poland), заява № 22279/04, пункт 109, від 07 липня 2009 року).

Судом вірно зазначено, що особливістю цього спору є те, що позивачка у результаті проведення електронних торгів здійснених на виконання на даний час скасованого судового рішення, втратила право власності на належне їй на праві власності майно. В той же час відповідач ОСОБА_3 набув право власності на квартири які належали позивачу у рахунок погашення боргу наявність якого було встановлено рішенням суду, яке на час розгляду справи скасовано.

З урахуванням справедливого балансу між інтересами суспільства, а також сторонами, судом вірно встановлено, що втрата права власності на майно набуте у рахунок погашення грошового боргу встановленого нині скасованим рішенням суду не спричинить збитків відповідачу ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 не позбавлений можливості отримати погашення грошової заборгованості ОСОБА_2 , у разі визнання існування такої заборгованості за рішенням суду, що і було ціллю його звернення до суду із позовом до ОСОБА_2 .

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановлені у справі обставини обмежили права позивачки, як власника квартир та створили для неї надмірний тягар.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про витребування від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 .

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги адвоката Рог А.С., представника ОСОБА_1 про те, що рішення суду порушує законні права апелянта, позбавляючи його права власності на спірні квартири, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, прийнятого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Рог Анастасії Сергіївни, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 10 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда