Провадження № 2/641/1877/2025 Справа № 641/2614/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2025 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Щепелевої Г.М.,

за участю секретарів судового засідання Рікунової Є.Е., Масалової М.Є.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Крутько І.М.,

представника відповідача Тимошенко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківського машинобудівного фахового коледжу про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківського машинобудівного фахового коледжу, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути заробітну плату за відпрацьовані робочі дні 02.09.2024 та 03.09.2024 у розмірі 682,19 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 84 097,00 грн.; моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн., а також зобов`язати відповідача внести запис про звільнення позивача з посади завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом у її трудову книжку. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що з 01.09.2021 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Харківським машинобудівним фаховим коледжем, працювала на посаді юрисконсульта. З 31.08.2024 позивачку було звільнено з посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії строкового договору; трудова книжка та копія наказу була видана позивачеві 05.09.2024.

З 25.04.2022 ОСОБА_1 призначена на посаду завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом на 0,5 ставки, з якої була звільнена 05.09.2024 за власним бажанням; копію наказу про звільнення з посади за сумісництвом та письмове повідомлення про нараховані і виплачені суми позивачу надані не були.

10.09.2024 на рахунок позивача були перераховані кошти із призначенням платежу «заробітна плата» в розмірі 5 798,27 грн.; 12.09.2024 позивач отримала копію наказу № 249 від 05.09.2024 про звільнення з посади за сумісництвом та звернулася із заявою про виплату середнього заробітку за всі дні затримки, надання довідки про нараховані суми, внесення запису до трудової книжки про звільнення із посади за сумісництвом. У відповіді від 24.09.2024 відповідач відмовив у задоволенні цих вимог, пославшись на неможливість встановити авторство заявника.

29.10.2024 у відповіді на адвокатський запит від 15.10.2024 відповідач надав інформацію про те, що ОСОБА_1 звернулась із заявою про звільнення 04.09.2024, а 02.09.2024 та 03.09.2024 була відсутня на робочому місці. Вказане, за твердженням позивача, не відповідає дійсності, оскільки позивач у зазначені дати перебувала на робочому місці, про що свідчать поставлені нею підписи у книзі обліку робочого часу. На час звернення з позовом відповідач не розрахувався щодо всіх належних позивачу сум, а тому з нього підлягає до стягнення заробітна плата за відпрацьовані робочі дні 02.09.2024 та 03.09.2024, середній заробіток за час розрахунку при звільненні, моральна шкода в розмірі 15 000 грн. У зв`язку із тим, що відповідачем за вимогою позивача не внесено запис про звільнення із посади за сумісництвом до її трудової книжки, просить суд зобов`язати відповідача внести такий запис.

Позивач нормативно обґрунтовує позов положеннями статтями 47, 94, 116, 117, 233 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

Виклад позиції відповідача

14.05.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову.

Відзив на позов мотивовано тим, що 13.08.2021 ОСОБА_1 була призначена на посаду юрисконсульта Харківського машинобудівного коледжу за контрактом з 01.09.2021 строком до 31.08.2024; 25.04.2022 також була призначена на посаду завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом (0,5 ставки); наказом від 19.08.2024 позивача було звільнено з посади юрисконсульта з 31.08.2024 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Надалі працівниця припинила виходити на роботу, що підтверджується журналом обліку видачі ключів: 29.08.2024 вона отримала ключі від кабінету № 306 о 10:35 та здала їх о 13:19, перебуваючи на робочому місці менше трьох годин. 02 та 03 вересня 2024 року (понеділок і вівторок) ОСОБА_1 на робочому місці була відсутня, що зафіксовано в журналі обліку робочого часу та актом № 1 від 03.09.2024 про її відсутність. 04.09.2024 року старшим інспектором кадрів ОСОБА_2 була подана доповідна записка т.в.о. директора ОСОБА_3 про те, що працівниця відсутня, а телефонні дзвінки ігнорує. Така поведінка є систематичною. У книзі обліку робочого часу зазначено, що 0203.09.2024 ОСОБА_1 була «н/з» (не з`явилася). Прийшовши до коледжу 04.09.2024 року, вона поставила підпис навпроти днів своєї відсутності, включно з 05.09.2024, хоча тоді ще не була присутня. Підписи виконані в один день однією ручкою в присутності працівників. Через поважний вік позивачки правоохоронні органи не викликались.

05.09.2024 наказом № 249 позивач була звільнена з посади завідувача навчальної лабораторії за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. ОСОБА_1 не зверталася з вимогою про надання розрахункового листа чи інформації про нарахування ні усно, ні письмово. 05.09.2024 їй було надано повідомлення про суму до виплати та відомість розподілу. Державною казначейською службою 10.09.2024 року надано виписку, де зазначено факт перерахунку остаточного розрахунку на картковий рахунок працівниці.

Коледжем виконано всі необхідні дії щодо виплати своєчасно розрахунку при звільненні, подано всі документи до казначейства і позивачем було отримано кошти. З огляду на положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, розмір середнього заробітку, що може бути стягнуто судом з роботодавця, залежить від задоволення вимоги про стягнення несплаченої заробітної плати при звільненні. Але відповідачем було проведено розрахунок в повному обсязі за звільнення на посаді юрисконсульта та проведено розрахунок за два робочі дні на посаді завідувача навчальної лабораторії.

Окрім того, відповідач не вбачає підстав для стягнення з моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , оскільки зі змісту позовної заяви незрозуміло в зв`язку із чим позивач зазнав моральних страждань.

Також представник відповідача вказав, що позивачка звернулася до суду із порушенням тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України.

Відповідь на відзив позивача

27.05.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивачка заперечує проти відзиву, зокрема вказує таке:

- відповідач безпідставно посилається на припинення виходу на роботу позивачем 29.08.2024: посилання на дані журналу обліку ключів спростовуються тим, що позивач мала окремий ключ; в журналі обліку робочому часу наявні підписи позивача, зверху яких зроблені записи про відсутність на роботі «нз»;

- відповідачем на підтвердження свої доводів не надано доказів відсутності позивачки на роботі, ігнорування нею телефонних дзвінків та систематичності такої поведінки;

- повідомлення про нараховані та виплачені їй при звільненні виплати позивач отримала лише 29.10.2024 та звернулась із позовом до Комінтернівського районного суду м. Харкова 15.01.2025, тобто із дотриманням тримісячного строку, встановленого законом.

Заява про збільшення позовних вимог

25.08.2025 позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій з урахуванням здійснених на підставі отриманої довідки за формою ОК-7 розрахунків, просила суд стягнути заробітну плату за відпрацьовані робочі дні 02.09.2024 та 03.09.2024 у розмірі 682,19 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 84 097,00 грн.; моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн., а також зобов`язати відповідача внести запис про звільнення позивача з посади завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом у її трудову книжку.

Відзив на заяву про збільшення позовних вимог

У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог представник відповідача просила відмовити у задоволенні змінених позовних вимог у повному обсязі. Вказала, що вимога про стягнення заробітної плати за 02.09.2024 та 03.09.2024 є безпідставною, оскільки позивачка у вказані дні була відсутня на робочому місці, що підтверджується наданими суду доказами. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також не підлягає задоволенню, оскільки така затримка відсутня, майнові втрати не доведені, докази з боку позивача про звернення за коштами чи розрахунковим листом відсутні. Окрім того, обчислення середнього заробітку проводиться в межах облікового періоду, а не за довільний 6-місячний період, як стверджує позивач. Щодо вимоги про внесення запису до трудової книжки зауважила, що будь-яких доказів того, що в трудовій книжці запис відсутній або некоректно відмовлено у внесенні запису позивачкою не надано, тому відсутній факт порушення, а отже й предмет спору за цією вимогою.

Процесуальні дії у справі

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025 цивільну справу було передано в провадження судді Щепелевої Г.М.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.04.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано 10-денний строк для усунення недоліків.

25.04.2025 на виконання зазначеної ухвали позивачем подано уточнену позовну заяву.

25.04.2025 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», яким змінено найменування Комінтернівського районного суду міста Харкова на Слобідський районний суд міста Харкова.

Ухвалою від 29.04.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження з повідомленням сторін; задовольнив клопотання позивача про витребування у відповідача доказів.

Розгляд справи неодноразово відклався через надання учасникам справи можливості ознайомитися із матеріалами цивільної справи, подати витребувані докази та додаткові пояснення. Так, розгляд справи було відкладено до 28.08.2025.

Ухвалою суду від 28.08.2025 прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог, судове засідання відкладено до 01.10.2025.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, які просили задовольнити повністю з підстав, викладених у заявах по суті справи. Позивач наголосила на поважності причин пропуску 3-місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України для подання позову та просила його поновити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти вимог позовної заяви, та просила відмовити в її задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила вважати строк звернення позивача до суду із цим позовом пропущеним без поважних причин, вказавши, що оскільки представником позивача у справі за першим позовом була адвокат, зареєстрована в підсистемі «Електронний суд», то позивач була повідомлена належним чином про постановлення судом ухвали від 17.02.2025 про повернення позовної заяви.

05.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Харківським машинобудівним коледжем, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 .

Так, згідно із наказом № 175 від 13.08.2021 позивач призначена на посаду юрисконсульта за контрактом на три роки з 01.09.2021 до 31.08.2024.

Окрім того, відповідно до наказу № 75 від 25.04.2022 ОСОБА_1 призначена на посаду завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом на 0,5 ставки з 25.04.2022.

ОСОБА_1 звільнена з посади юрисконсульта коледжу 31.08.2024 за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. Суми, належні позивачу при звільненні із зазначеної посади, виплачені 30.08.2025.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 на посаді завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом відпрацьовано 4 робочих дні: 02.09.2024, 03.09.2024, 04.09.2024 та 05.09.2024, що підтверджується даними книги обліку робочого часу та проставленими підписами працівника щодо виходу на роботу у відповідні дати.

Водночас 03.09.2024 складено акт Харківського машинобудівного фахового коледжу від 03.09.2024 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 02.09.2024 та 03.09.2024.

У витязі із табелю обліку робочого часу працівників Харківського машинобудівного фахового коледжу вказано, що ОСОБА_1 відпрацювала у вересні 2024 року 2 робочі дні (04, 05 вересня, дні неявок - 02, 03 вересня).

Відповідно до наказу Харківського машинобудівного фахового коледжу № 249 від 05.09.2024 ОСОБА_1 було звільнено 05.09.2024 з посади завідувача навчальної лабораторії 0,5 ставки за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України, зі сплатою компенсації за 12 та 27 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Відповідного запису про звільнення з посади за сумісництвом трудова книжка позивача не містить.

05.09.2024 позивач отримала трудову книжку під підпис, що підтверджується даними книги обліку трудових книжок.

Згідно із відомостями повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні від 05.09.2024 за № 9, позивачу нараховано 7 163,02 грн., з яких 6 631,14 грн. оплата компенсації за 12 та 27 календарних днів невикористаної щорічної відпустки; 379,92 грн. оплата за відпрацьовані 2 робочі дні; 75,98 грн. надбавка педперсоналу (за 2 робочі дні); 75,98 оплата за вислугу років (2 робочих дні).

10.09.2024 на рахунок ОСОБА_1 зараховано грошові кошти в розмірі 5 798,27 грн. із призначенням платежу «заробітна плата, ХМФК».

12.09.2024 ОСОБА_1 звернулась до Харківського машинобудівного фахового коледжу із письмовою заявою про виплату їй середнього заробітку за час затримки до повного розрахунку, внесення запису у трудовій книжці про звільнення із посади завідувача навчальної лабораторії та надання довідки про повний розрахунок.

Листом від 23.09.2024 заяву було повернуто ОСОБА_1 із посиланням на ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» у зв`язку із неможливістю встановлення автора листа (у заяві не було зазначено місце проживання заявниці).

19.10.2024 представник позивача адвокат Крутько І.М. звернулась до відповідача із адвокатським запитом, в якому вказала про невнесення запису до трудової книжки позивача щодо звільнення з посади за сумісництвом, просила надати довідку про остаточний розрахунок заробітку, нарахованих та виплачених ОСОБА_1 у зв`язку із її звільненням, за основною посадою та посадою за сумісництвом; копії наказів про звільнення ОСОБА_1 з цих посад.

29.10.2024 відповідачем було надана відповідь на вказаний адвокатський запит, до якої додано повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, від 05.09.2024 та копії наказів № 180 від 19.08.2024 та № 249 від 05.09.2024 про звільнення ОСОБА_1 із займаних посад. Окрім цього, у відповіді роз`яснено що запис до трудової книжки про роботу за сумісництвом може бути внесено за бажанням працівника та ОСОБА_1 має право надати трудову книжку для внесення відповідного запису.

У січні 2025 року позивач вперше звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовною заявою до відповідача, в якій просила стягнути заробітну плату за відпрацьовані робочі дні 02.09.2024 та 03.09.2024; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн., а також зобов`язати відповідача внести запис про звільнення позивача з посади завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом у її трудову книжку.

Ухвалою суду від 17.01.2025 позовну заяву залишено без руху.

Згідно із ухвалою суду від 17.02.2025 позовна заява повернута позивачеві.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ст. 102-1 КЗпП України сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи.

Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписи ст.116 КЗпП України передбачають, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За період з 01 вересня 2024 року по 05 вересня 2024 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату та компенсації за невикористану відпустку в загальній сумі 7 163,02 гривень, з урахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів, до сплати - 5 798,27 грн., які були фактично виплачені позивачу 10.09.2024 року, що підтверджується наданою відповідачем випискою з рахунку.

Зазначені обставини позивач під час судового розгляду не заперечувала.

Водночас позивач заперечувала проти правильності нарахування відповідачем заробітної плати за фактично відпрацьований період у вересні 2024 року, не визнаючи факт своєї відсутності на робочому місті 02.09.2024 та 03.09.2024.

Надаючи оцінку доводам відповідача про відсутність позивача на робочому місці 02.09.2024 та 03.09.2024 суд зауважує на такому.

Факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці у згадані дати відповідач підтверджує відповідним актом, складеним 03 вересня 2024 року старшим інспектором з кадрів Феденко Г., інспектором з кадрів з обліку студентів ОСОБА_4 , секретарем-друкаркою ОСОБА_5 , та табелем обліку робочого часу за вересень 2024 року.

Натомість твердження відповідача про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у вказані дати спростовується даними книги обліку робочого часу працівників Харківського машинобудівного фахового коледжу, яка містить її підписи про вихід на роботу 02.09.2024 та 03.04.2024.

Наявність підписів позивача в книзі обліку робочого часу про вихід на роботу 02.09.2024 та 03.09.2024 відповідач пояснює тим, що остання, прийшовши до коледжу 04.09.2024, поставила ці підписи навпроти днів своєї відсутності. Підписи виконані в один день, однією ручкою в присутності працівників; через поважний вік позивачки правоохоронні органи не викликались.

Водночас всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно із якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, належних та допустимих доказів на підтвердження факту проставлення позивачем підписів в один день 04.09.2024 (показання свідків, результати службового розслідування тощо) відповідачем не надано.

Суд бере до уваги, що відповідачем також не доведено спроб затребувати у позивачки письмове пояснення причин її стверджуваної відсутності на роботі.

Враховуючи, що позивач працювала 02.09.2024 та 03.09.2024, належні та допустимі докази, які б свідчили про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у цей період, відсутні, відповідач на час звільнення позивача не здійснив із нею остаточний розрахунок по заробітній платі, наявні підстави для стягнення з відповідача недонарахованої позивачеві заробітної плати за вказані два робочі дні.

Судом перевірено розрахунок несплаченої заробітної плати, складений позивачем, однак суд не погоджується з таким розрахунком.

Позивачеві нараховано і виплачено заробітну плату за відпрацьовані у вересні 2024 року два робочі дні (04.09.2024 та 05.09.2024), правильність розрахунку за цей період позивачем не оспорюється.

З повідомлення від 05.09.2024 про нараховані суми, належні працівнику ОСОБА_1 при звільненні, вбачається, що їй було нараховано: 379,92 грн. оплата за відпрацьовані 2 робочі дні; 75,98 грн. надбавка педперсоналу (за 2 робочі дні); 75,98 оплата за вислугу років (2 робочих дні), загалом 531,88 грн.

З аналізу положень ст. 2 Закону України "Про оплату праці" видається, що надбавки за вислугу років та педагогічному персоналу є складовою частиною заробітної плати працівника.

Згідно із вимогами ПК України, при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен утримувати (відраховувати) по кожному працівнику податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) 18% та військовий збір (ВЗ) 5 %.

Суд, враховуючи розмір нарахованої позивачу за 2 робочі дні (04.09.2024 та 05.09.2024) заробітної плати в сумі 531,88 грн., дійшов висновку про часткове задоволення вказаної позовної вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за відпрацьовані робочі дні 02.09.2024 та 03.09.2024 в сумі 531,88 грн. з подальшим стягненням відповідних податків та зборів.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

З 25.04.2022 по 05.09.2024 ОСОБА_1 працювала у Харківському машинобудівному фаховому коледжі на посаді завідувача навчальної лабораторії, та з 05.09.2024 ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Як встановлено судом, при звільненні з посади завідувача навчальної лабораторії остаточний розрахунок з позивачем не було проведено.

Відповідачу при звільненні належало провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу, зокрема, заробітну плату за відпрацьовані робочі дні 02.09.2024 та 03.09.2024 в сумі 531,88 грн. (нараховано без врахування податків та зборів), яка виплачена не була.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив із нею остаточний розрахунок по заробітній платі, спір щодо стягнення такої заборгованості вирішено на користь працівника, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, з дня, наступного за днем звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто за період з 06.09.2024 по 06.03.2025 року відповідно до положень ст. 117 КЗпП.

Перевіривши розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, складений позивачем, суд не може з ним погодитися з огляду на таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100(далі - Порядок № 100).

Згідно з абз. 1, 3 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Оскільки позивач звільнений 05.09.2024 року, розрахунок середнього заробітку позивача проводиться виходячи з виплат за липень та серпень 2024 року.

Відповідно до п. 8 Розділу ІІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 на посаді завідувача навчальної лабораторії (за сумісництвом) складає: за липень 2024 року 5584,81 грн. (за 23 дні), за серпень 2024 року 5584,81 грн. (22 дні).

Виходячи з наведеного середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 248,214 грн ((5584,81 + 5584,81) / 45 р.д.).

З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки.

За період з 06.09.2024 по 06.03.2025 року кількість робочих днів складає: вересень 2024 року - 17 днів, жовтень 2024 року - 23 дні, листопад 2024 року - 21 день, грудень 2024 року -22 дні, січень 2025 року - 23 дні, лютий 2025 року - 20 днів, березень 2025 року - 4 дні, а всього 130 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 32267,82 грн. ( 248,214 х 130 = 32267,82 грн.).

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, суд зауважує на наступному.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

В цій постанові Верховний Суд зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розміру належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані дні відпустки у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

Отже, з урахуванням визначеного розміру простроченої заборгованості з виплати заробітної плати (531,88 грн.), яка підлягала виплаті при звільненні, дій роботодавця у спірних правовідносинах, який безпідставно не нарахував та не виплатив позивачеві заробітну плату за відпрацьовані два робочі дні, суд вважає за необхідне застосувати критерії пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві виплат при звільненні з посади за сумісництвом складав 7 694,90 гривень, з яких: заробітна плата 1 063,76 грн. (13,82%) та компенсація за невикористану відпустку 6 631,14 грн. (86,18%). Розмір невиплаченої при звільненні заробітної плати - 531,88 грн. становить 6,91% від загальної суми виплат.

Обрахована судом сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 32 267,82 гривень.

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 2 229,71 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (6,91% від 32 267,82).

З зазначеної суми роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежі.

Висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, згідно із якою обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Щодо зобов`язання внести запис до трудової книжки

Як зазначено вище, судом встановлено, що 12.09.2024 позивач звернулась до відповідача із письмовою заявою про, зокрема, внесення запису у її трудовій книжці про звільнення із посади завідувача навчальної лабораторії, яка була повернута відповідачем без розгляду у зв`язку із неможливістю встановити автора звернення.

19.10.2024 представник позивача адвокат Крутько І.М. звернулась до Харківського машинобудівного фахового коледжу із адвокатським запитом, в якому, серед іншого, зазначено про невнесення до трудової книжки позивача запису про її звільнення з посади за сумісництвом, на який відповідачем була надана відповідь в якій роз`яснено право позивача надати до кадрової служби трудову книжку для внесення запису щодо роботи за сумісництвом.

Запису про звільнення 05.09.2024 ОСОБА_1 з посади завідувача навчальної лабораторії за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України трудова книжка позивача не містить.

В судовому засіданні позивач пояснила, що неодноразово зверталась до працівників кадрової служби відповідача із усними заявами про внесення відповідного запису до трудової книжки, однак її прохання були проігноровані.

Представник відповідача в судовому засіданні вказала, що жодних перешкод для внесення зазначеного запису немає та у випадку надання трудової книжки до кадрової служби такий запис буде зроблений.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Предметом позовної вимоги є зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади, яку вона обіймала за сумісництвом. Разом з тим, судом встановлено, що право позивача на внесення такого запису відповідачем не оспорюється, що, зокрема, підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 29.10.2024, в якій відповідачем роз`яснено позивачу право надати трудову книжку для внесення запису щодо роботи за сумісництвом.

Всупереч встановленого відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81ЦПК України процесуального обов`язку, згідно із яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, позивачем не надано доказів надання трудової книжки до кадрової служби відповідача та ухилення відповідача від внесення до трудової книжки відповідного запису.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову у цій частині.

Щодо стягнення моральної шкоди

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

За статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як на підставу для відшкодування моральної шкоди позивач посилається на грубе порушення відповідачем як роботодавцем вимог трудового законодавства, відповіді на запити та заяви носять образливий, формальний характер. Позивач змушена звернутися за фаховою допомогою, несе емоційні та фінансові втрати у зв`язку із утриманням частини пенсії, що погано впливає на стан її здоров`я і спричиняє моральну шкоду.

Надавши оцінку вказаним доводам, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження юридичних фактів, які складають підставу для відшкодування моральної шкоди за статтею 237-1 КЗпП України.

Окремо слід зазначити, що позивачем не обґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням трудових прав працівника, допущених відповідачем, та утриманням у неї пенсії в частині переплати.

Щодо строку звернення з позовом

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Так, суд бере до уваги, що, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні згідно із наказом від 05.09.2024; позивач вказує, що дізнався про порушення його права на виплату заробітної плати, невнесення запису до трудової книжки лише після отримання 29.10.2024 відповіді на адвокатський запит із відповідними даними, то тримісячний строк на звернення до суду почався з 29.10.2024 року.

Разом з тим, позивач звернулась до суду із цим позовом 11.04.2025 року та просила визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними та поновити такий строк. Вказала, що вперше звернулася до суду із позовом до відповідача у січні 2025 року в межах встановленого законом строку, який обраховувала від дати отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, тобто від 29.10.2024. Щодо постановлення ухвали суду від 17.02.2025 про повернення позовної заяви позивачу у згаданій справі дізналась у квітні 2025 року, самостійно звернувшись до канцелярії суду, оскільки цієї ухвали не отримувала. Після чого повторно звернулась до суду із цим позовом. Окрім того, послалася на зупинення перебігу строку позовної давності на період воєнного стану, яке діяло до 03.09.2025 згідно із п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 288/1466/18 зазначено, що поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Оцінюючи твердження позивача про зупинення строків позовної давності у цій справі суд зауважує на такому. Пунктом 2 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, встановлено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Норми Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" не містять будь-яких положень відносно зупинення/продовження строків звернення до суду працівником у зв`язку з веденням на території України воєнного стану.

Інші законодавчі акти також не містять будь-яких норм щодо зупинення/продовження строків для звернення до суду працівника на період дії воєнного стану в Україні.

Тобто, на період воєнного стану в Україні, строки звернення до суду з трудових спорів не зупинялися.

Водночас суд бере до уваги те, що позивач у січні 2025 року, тобто в межах встановлених законом строків, вперше звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовною заявою до відповідача, в якій просила стягнути заробітну плату за відпрацьовані робочі дні 02.09.2024 та 03.09.2024; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн., а також зобов`язати відповідача внести запис про звільнення позивача з посади завідувача навчальної лабораторії за сумісництвом у її трудову книжку.

Ухвалою суду від 17.01.2025 у справі № 641/274/25 позовну заяву залишено без руху, а в подальшому згідно із ухвалою суду від 17.02.2025 позовна заява повернута позивачеві.

Не отримавши копію зазначеної ухвали, що відповідачем не спростовано, правомірно очікуючи результатів розгляду справи за першим позовом та дізнавшись про повернення позовної заяви, позивач 11.04.2025 звернулась до суду повторно.

Зазначені обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин через існування об`єктивних обставин, що обмежували позивачу у можливості реалізувати своє право на подання позову у встановлені законодавством строки, у зв`язку із чим, суд вбачає підстави для поновлення строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Висновки за результатами розгляду позовної заяви

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача не виплаченої заробітної плату у розмірі 531,88 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 229,71 грн.; та про відмову у позові в частині зобов`язання відповідача внести запис про звільнення 05.09.2024 з посади завідувача за сумісництвом у трудову книжку позивача ОСОБА_1 та стягнення з відповідача моральної шкоди.

Судові витрати

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України, згідно із якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка судом частково задоволена, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відповідно у сумі 32,11 грн. (2 229,71 / 84 097,00 х 1 211,20).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову в частині вимоги про стягнення заробітної плати (п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), яка судом частково задоволена, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 944,33 грн. (531,88 / 682,19 х 1 211,20).

На виконання вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі в частині присудження позивачеві виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківського машинобудівного фахового коледжу про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Стягнути з Харківського машинобудівного фахового коледжу () на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 531 (п`ятсот тридцять одна) гри. 88 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 229 (дві тисячі двісті двадцять дев`ять) грн. 71 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Харківського машинобудівного фахового коледжу () на користь ОСОБА_1 витрати зі сплаті судового збору у розмірі 32 (тридцять дві) грн. 11 коп.

Стягнути з Харківського машинобудівного фахового коледжу () на користь держави витрати зі сплаті судового збору у розмірі 944 (дев`ятсот сорок чотири) 33 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Харківський машинобудівний фаховий коледж, місцезнаходження: м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 79, .

Суддя Г.М.Щепелева