Номер провадження: 22-ц/813/7296/25
Справа № 501/975/25
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Канікаєва Юрія Олеговича, представник ОСОБА_1 на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 17 липня 2025 року, постановленого під головуванням судді Петрюченко М.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, в якому просив розмір стягнення аліментів на утримання дітей, встановлений судом наказом від 26.05.2022 по справі №501/1300/22, за яким стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення молодшим сином повноліття на 1/3 частину всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення молодшим сином повноліття.

В обґрунтування свого позову зазначив, що у сторін є діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі судового наказу по справі №501/1300/22 з позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16 травня 2022 року і до досягнення молодшою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач зазначив, що старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг повноліття, що стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей та стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позову зазначила, що на підставі судового наказу по справі №501/1300/22 з позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16 травня 2022 року і до досягнення молодшою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач зазначила, що на даний час розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання дітей, є недостатнім для утримання неповнолітніх дітей, забезпечення необхідного рівня життя, тощо.

Рішенням Чорноморського міського суду Одеської області від 17 липня 2025 року у позові ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 задоволена частково.

Змінений спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Канікаєв Ю.О., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині визначення розміру аліментів, в частині відмови у задоволені вимог про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати, ухвалити в цих частинах нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, стягнути ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 40 000 грн., як компенсацію судових витрат ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Також апелянт просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що аліменти у розмірі 5000 грн. на кожну дитину, не є достатніми та такими, що можуть забезпечувати рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Також апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правничу допомогу.

Рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_2 сторонами не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 04 листопада 2025 року ОСОБА_1 , а також її представник - адвокат Канікаєв Ю.О. не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 195, 196, 197).

До суду від адвоката Канікаєва Ю.О., представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с. 198-199).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області був розірваний (а.с. 13).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6-8).

На підставі судового наказу по справі №501/1300/22 з позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16 травня 2022 року і до досягнення молодшою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9).

Старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг повноліття.

Вказане рішення перебуває на примусову виконанні.

Згідно копії розрахунку зі сплати аліментів переплата аліментів станом на 29.02.2024 року склала 1298,61 грн. (а.с. 15-16).

Задовольняючи частково зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 та змінюючи спосіб стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 51 Конституції України дитинство являється об`єктом охорони держави.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінасових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно зі статтею 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З правового аналізу вищезазначених норм вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України).

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст. 182 СК України).

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Судом встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом про зміну способу стягнення аліментів на неповнолітніх дітей (10000,00 грн. на кожну дитину) ґрунтуються на недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб дітей, їх розвитку, навчання, тощо.

При цьому, судом звернуто увагу, що у будь-якому випадку, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу.

Судом вірно встановлено, що позивач за зустрічним позовом скористалася своїм правом, визначивши способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю.

Судом обґрунтовано взято до уваги, що з моменту видачі судового наказу від 26.05.2022 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг повноліття та інші діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досягли 14 та 10 річного віку, а тому існують переконливі доводи того, що розмір матеріальних витрат на дітей збільшується.

Так державою, при встановлені розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку визначена чітка градація дітей до шести років (малолітніх) та дітей з 6 до 18 років (неповнолітніх), з якою пов`язано збільшення розміру прожиткового мінімуму.

При визначенні розміру аліментів суд обґрунтовано виходив з наступного.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (другий абзац ч. 2 ст. 182 СК України).

Прожитковий мінімум це показник, який використовується у розрахунках різних соціальних виплат, наприклад пенсій, допомоги по безробіттю, аліментів. Одночасно це вартісна оцінка споживчого кошика, що містить мінімальні набори продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг, необхідних для збереження здоров`я людини і забезпечення її життєдіяльності. Чільні положення, що визначають порядок формування споживчого кошика і використання прожиткового мінімуму, встановлені Законом України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від15.07.1999р.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на дітей від 6 до 18 років, на момент винесення рішення встановлений у розмірі 3196,00 грн.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з зустрічним позовом просила змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей та просила стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили.

З урахуванням того, що матеріалами справи не доведений дійсний дохід обох батьків, які, згідно норм діючого законодавства, повинні рівноправно утримувати та доглядати дитину, суд дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у сумі 10 000,00 грн. на кожну дитину, який просить позивач за зустрічним позовом стягнути з відповідача на утримання дітей щомісячно до досягнення дитиною повноліття, може стати надмірним тягарем для відповідача.

Одночасно судом звернуто увагу, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ-ої групи, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с. 11-12).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, доводи позивача за зустрічним позовом щодо розміру аліментів у сумі 10 000,00 грн. на кожну дитину, зводяться до потреби щомісячного утримання дітей у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дітей, тощо), що не позбавляє позивача за зустрічним позовом у праві звертатись разово, періодично або постійно до відповідача у порядку ст. 185 СК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виходячи із даних правовідносинах на законних підставах визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на утримання дітей в твердій грошовій сумі, виходячи з того, що відповідну заяву подано одержувачем аліментів.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про зміну розміру аліментів, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на кожну дитину в розмірі 5000,00 грн.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 надав докази того, що на цей час він працевлаштований, та має постійний дохід у вигляді заробітної плати, а також отримує пенсію.

Доводи апеляційної скарги адвоката Канікаєва Ю.О., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що аліменти у розмірі 5000 грн. на кожну дитину, не є достатніми та такими, що можуть забезпечувати рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції у відповідності до встановлених обставин та вимог закону, з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дитини, розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійсної участі батька в утриманні дитини, дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню підлягають аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання кожної дитини в розмірі 5000,00 грн.

Доводи про те, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правничу допомогу, колегія суддів залишає без задоволення, з наступних підстав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції адвокатом Канікаєвим Ю.О. були надані ордер на надання правової допомоги ОСОБА_1 та договір №781/23 про надання правової допомоги від 31.10.2023 року (а.с. 34, 36).

Проте, не були надані до суду належні докази понесених витрат у розмірі 40 000 грн. (детальний опис робіт наданих адвокатом, акт на підтвердження факту надання правової допомоги, платіжних документів), тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції рішення суду залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстав стягнення судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Канікаєва Юрія Олеговича, представник ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 17 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 10 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда