КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

справа № 758/6001/23

провадження № 22-ц/824/9484/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Комунальне підприємство «Київпастранс» в особі Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного ДЕПО № 3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Комунального підприємства «Київпастранс» - Розума Олега Вікторовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Ковбасюк О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного ДЕПО № 3 про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення трудового договору, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» (далі - КП «Київпастранс») в особі Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного ДЕПО № 3 (далі - ТРЕД № 3) та просив визнати незаконним та скасувати наказ від 24 березня 2022 року № 26-к «Про призупинення дії трудових договорів» та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середню заробітну плату за період з 24 березня 2022 року до дня фактичного допуску до роботи.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він працює у ТРЕД № 3 на посаді водія тролейбуса.

Після введення на території України з 24 лютого 2022 року воєнного стану, йому було повідомлено про припинення роботи підприємства та в подальшому до роботи не допущено.

З 07 березня 2023 року позивач тяжко захворів та на час звернення до суду є тимчасово непрацездатним, проте підприємство не оплатило йому лікарняних.

Позивач звернувся до відповідача щодо оплати тимчасової непрацездатності та листом від 15 березня 2023 року № 44/56 отримав відповідь про те, що для продовження виконання ним трудових обов`язків йому необхідно пройти медогляд. Щодо виплати за період тимчасової непрацездатності відповідь не надійшла.

Позивач вважає це дискримінацією та порушенням його права на працю.

Позивач повторно звернувся до відповідача щодо наявності між ними трудових відносин, проте 03 травня 2023 року отримав копію наказу від 24 березня 2022 року № 26-к «Про призупинення дії трудових договорів» із витягом з переліку працівників ТРЕД № 3, а тому числі і з ним.

Позивач вважає цей наказ незаконним, стверджуючи, що у відповідача була можливість надати йому роботу, а у нього було бажання працювати, тому видання цього наказу фактично призвело до його вимушеного прогулу.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконувача обов`язків директора ТРЕД № 3 Філії КП «Київпастранс» Наталії Смирнової від 24 березня 2022 року № 26-к «Про призупинення дії трудових договорів» в частині призупинення з 24 березня 2022 року дії трудового договору з водієм тролейбуса (маневрові роботи) ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТРЕД № 3 Філії КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2022 року до 06 березня 2023 року у розмірі 236 472,52 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТРЕД № 3 Філії КП «Київпастранс» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 147,20 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник КП «Київпастранс» - Розум О.В. через систему «Електронний суд» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з ситуацією, що склалася в державі, ознайомлення працівників з наказами здійснювалось в телефонному режимі за контактними номерами, зазначеними у особових картках, що не суперечило частині 2 статті 13 Закону України № 2136-Х «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції від 15 березня 2022 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з особовою карткою позивача, 23 березня 2022 року йому було повідомлено за зазначеним ним номером телефону НОМЕР_1 про те, що з 24 березня 2022 року з ним тимчасово припиняється дія трудового договору у зв`язку з воєнним станом, про що складено відповідний акт.

Тобто, моментом з якого позивачу стало відомо про оскаржуваний наказ слід вважати 24 березня 2022 року - дату його видачі. У подальшому, при першій нагоді, коли працівник з`являвся на робочому місці, йому пропонували безпосередньо ознайомитись з наказом та поставити власний підпис.

03 березня 2023 року директор ТРЕД № 3 Смирнова Н.В. за допомогою мобільного зв`язку повідомила ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з відновленням роботи депо з ним поновлюють дію трудового договору і йому необхідно пройти медичну комісію, після чого приступити до роботи. Ця обставина підтверджується роздруківкою вхідних/вихідних з`єднань корпоративного робочого телефону.

07 березня 2023 року позивач з`явився на робочому місці, однак довідки про проходження медичного огляду не мав.

У подальшому керівник депо роз`яснив ОСОБА_1 про те, що без проходження медогляду його не буде допущено до виконання службових обов`язків та запропоновано поставити власний підпис про ознайомлення з наказом від 24 березня 2022 року № 26-к «Про зупинення дії трудових договорів». Ставити підпис про ознайомлення з наказом позивач відмовився, про що складений відповідний акт.

Відповідачу стало відомо, що після візиту позивача на роботу, він поїхав до медичного закладу та оформив листок непрацездатності. Таким чином, в період з 07 березня до 15 травня 2023 року позивач був тимчасово непрацездатним.

У період хвороби позивач активно листувався з відповідачем, зокрема, направляв заяву про поновлення трудових відносин від 10 березня 2023 року та заяву про надання інформації від 12 квітня 2023 року. У судовому засіданні першої інстанції свідки під присягою підтвердили викладені вище обставини, проте суд першої інстанції безпідставно не взяв їх до уваги, посилаючись на те, що свідки є працівниками ТРЕД № 3, які обіймають керівні посади, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у підпорядкуванні ОСОБА_4 .

При цьому, судом залишено поза увагою той факт, що організація роботи будь-якого підприємства, в тому числі й КП «Київпастранс», побудована виключно за ієрархічною структурою, в якій посадові особи, що обіймають нижчі посади перебувають у підпорядкуванні прямих та безпосередніх керівників, які знаходяться на вищих посадах. Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що 07 березня 2023 року позивач здійснював особистий візит на роботу, де йому було доведено до відома спірний наказ та запропоновано поставити власний підпис про ознайомлення.

Представник відповідача зазначив, що констатуючи порушення прав позивача, судом першої інстанції безпідставно не застосовано строк позовної давності за заявою відповідача та не відмовлено позивачу з цієї підстави у задоволенні позовних вимог, чим порушено норми матеріального права.

У травні 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи це тим, що з наказом про простій та з наказом про призупинення дії трудових договорів його не ознайомлювали, у тому числі у телефонному режимі.

Належних доказів на підтвердження ознайомлення позивача з наказами, відповідач суду не надав.

Позивач звернув увагу на те, що у разі відмови працівника від отримання наказу, необхідно в той же день надіслати йому копію цього наказу поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення. Це загальні правила, якими користуються посадові особи підприємств. Відповідач цього не зробив, а акти укладено стороною відповідача лише після отримання документів з суду з метою уникнення відповідальності.

Крім того, особи які підписували акти та надавали пояснення у заявах є у прямій трудовій залежності від керівництва підприємства .

Наголосив, що наказ № 22 «Про простій» не скасовано, а навпаки видано новий наказ № 26-к «Про призупинення дії трудових договорів».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача Шинкаренко О.С. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, а також про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та доведеними, оскільки відповідачем було порушено вимоги чинного трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як встановлено судом першої інстанції, з 12 лютого 1999 року позивач був прийнятий на роботу у філію КП «Київпастранс» ТРЕД № 3 на посаду водія тролейбуса.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і триває до сих пір.

Під час роботи позивача у ТРЕД № 3, 28 лютого 2022 року в.о. директора філії Н. Смирнова відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі статті 34 КЗпП України та акта простою від 28 лютого 2022 року, видала по підприємству наказ № 22 «Про простій», яким оголошено простій не з вини працівників з 01 березня 2022 року до визначення особливостей трудових відносин з працівниками у період дії воєнного стану, згідно з додатком № 1 до наказу.

Цим наказом зазначені в додатку № 1 працівники, у тому числі водій тролейбуса (маневрові роботи) ОСОБА_1 , який зазначений у пункті 162 переліку, були звільнені від обов`язку бути присутніми на робочих місцях під час простою та було визначено виплату їм 2/3 тарифної ставки.

Наказом від 24 березня 2022 року № 26-к, виданим за підписом в.о. директора ТРЕД № 3 ОСОБА_4 на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та на виконання наказу КП «Київпастранс» від 24 березня 2022 року № 26 «Про заходи на виконання Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», з 24 березня 2022 року призупинено дію трудових договорів керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників ТРЕД № 3 на період дії воєнного стану згідно з переліком, який є додатком до наказу.

Актом від 07 березня 2023 року директор ОСОБА_4 , заступник директора з експлуатації ОСОБА_2 та начальник відділу експлуатації Косовська С.І. засвідчили, що 07 березня 2023 року водій тролейбуса (маневрові роботи) ОСОБА_1 у їхній присутності відмовився ставити власний підпис про ознайомлення з наказом 24 березня 2022 року № 26-к про призупинення трудових договорів.

10 березня 2023 року позивач склав заяву на ім`я в. о. директора Смирнової Н.В. щодо відновлення із ним трудових відносин та оплати йому періоду тимчасової непрацездатності.

Листом від 15 березня 2023 року № 44/56 за підписом в.о. директора Філії ТРЕД № 3 ОСОБА_4 позивачу було повідомлено про те, що для поновлення із ним трудового договору та повернення його для виконання обов`язків на посаді водія тролейбуса, йому необхідно пройти медичний огляд за рахунок коштів КП «Київпастранс» в медичному закладі ТОВ «Медичний центр профоглядів».

Заявою від 12 квітня 2023 року позивач просив надати йому інформацію щодо його статусу на підприємстві та причин невиконання ним трудових обов`язків, починаючи з 24 лютого 2022 року.

Факт отримання цих заяв від позивача стороною відповідача не заперечується.

Позивач звільнений з роботи у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України, що підтверджується наказом від 28 червня 2023 року № 163-к/з «Про припинення трудового договору».

Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 768845 підтверджується, що з 27 червня 2023 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно внаслідок загального захворювання з ураженням ОРА.

З 07 до 10, з 11 до 15, з 16 до 20, з 21 до 28 березня, з 29 березня до 07 квітня, з 08 до 17, з 18 до 27 квітня, з 28 квітня до 05 травня, з 06 до 15 травня 2023 року позивач був тимчасово непрацездатним, що підтверджується витягом щодо тимчасової непрацездатності із системи Helsi.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка ґрунтується на положеннях Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22 червня 1982 року (далі - Конвенція МОП № 158), є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення.

Згідно зі статтею 9 Конвенції МОП № 158 тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Згідно із статтею 7 Конвенції МОП № 158, трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою і роботою доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутим проти нього звинуваченням.

Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/61865/16-ц дійшов висновку про те, що свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, п.п. 48, 49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року).

Конституційний Суд Україниу абзаці 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 зазначив, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Як вже було зазначено, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року, який набув чинності 24 березня 2022 року, цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України (Відомості Верховної Ради УРСР, 1971 р., додаток до №50, ст. 375) доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Цей Закон діє протягом воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану, крім частини третьої статті 13 цього Закону, яка втрачає чинність з моменту завершення виплати державою, що здійснює військову агресію проти України, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам.

Колегія суддів наголошує, що положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану.

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Отже, з огляду на частину 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», право роботодавця на призупинення трудового договору настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Тобто, з аналізу вищевказаних положень Закону вбачається, що законом надано право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, однак таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Відповідно до Положення про Міністерство економіки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 459 «Питання Міністерства економіки» Мінекономіки є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці, зайнятості населення, трудової міграції, трудових відносин, соціального діалогу.

Міністерство економіки України розмістило на сайті Міністерства коментар до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема, і коментар до статті 13 вказаного Закону, у якому зазначено, що у зв`язку з призупиненням дії трудового договору працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Таким чином, за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не був ініціатором призупинення із ним трудового договору, не звертався до відповідача з питанням про те, що він не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити із ним дію трудового договору, а навпаки позивач подав відповідачу заяву, у якій він просив повідомити йому інформацію щодо його статусу на підприємстві та причин невиконання ним його трудових обов`язків.

Тобто, відповідачем не доведено та з матеріалів справи не вбачається абсолютної неможливості виконання позивачем роботи, проте відповідно до наказу в.о. директора філії ТРЕД № 3 ОСОБА_4 від 28 лютого 2022 року № 22 на підприємстві було оголошено простій не з вини працівників з 01 березня 2022 року до визначення особливостей трудових відносин з працівниками у період дії воєнного стану.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, матеріали справи не містять будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту доведення оспорюваного наказу від 24 березня 2022 року № 26-к про призупинення дії трудових договорів, окрім як в телефонному режимі 23 березня 2022 року.

На підтвердження ознайомлення позивача з цим наказом відповідач надав до суду лише копію першого аркушу особової картки працівника ОСОБА_1 , у якому зазначено номер телефона, а також копію акта від 23 березня 2022 року, складеного заступником директора з експлуатації транспорту Дзюбою О.П., начальником відділу експлуатації Косовською С.І. та водієм-наставником ОСОБА_6 , у якому зазначено, що 23 березня 2022 року особи, зазначені в акті, в телефонному режимі повідомили водіїв тролейбусів (маневрові роботи), у тому числі ОСОБА_1 (зазначений у пункті 9 переліку осіб), що з 24 березня 2022 року з ними призупиняється дія трудового договору в зв`язку з воєнним станом.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо оцінки показів свідків, які є працівниками ТРЕД № 3 та обіймають керівні посади, до того ж ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у підпорядкуванні ОСОБА_4 , яка є директором.

У ході розгляду справи судом не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги те, що норма статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає призупинення дії трудового договору не само по собі - у зв`язку з військовою агресією проти України, а лише за умови виключення можливості надання та виконання роботи. Отже, у наказі має зазначатися інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки.

Разом з тим, як вбачається зі змісту оспорюваного наказу від 24 березня 2022 року № 26-к «Про призупинення дії трудових договорів», він не містить жодних положень щодо неможливості надання відповідачем роботи та виконання роботи позивачем.

Також цей наказ не містить мотивів його прийняття, а саме обставин абсолютної неможливості надання роботи позивачу та обставин абсолютної неможливості виконання роботи позивачем, а отже, його не можна вважати обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору і, як наслідок, для невиплати позивачеві заробітної плати, а тому з метою поновлення порушених прав позивача є підстави для визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу і стягнення неотриманого за час дії цього наказу середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зазначила, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач дійсно перебував у вимушеному прогулі з вини роботодавця, адже оспорюваний наказ визнаний судом незаконним, а видання наказу про призупинення дії трудового договору призвело до невиплати заробітної плати позивачеві.

Виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та наданої відповідачем довідки від 06 червня 2024 року № 3ТД00000011 про нараховану позивачу заробітну плату, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2022 року (дата видачі оспорюваного наказу) до 06 березня 2023 року (останні день перед лікарняним) становить 236 472,52 грн, який обраховано наступним чином: 248 (кількість робочих днів з 24.03.2022 по 06.03.2023) х 953,52 грн (середньоденна заробітна плата).

Доводи апеляційної скарги щодо доведення 07 березня 2023 року до відома позивача про спірний наказ не спростовують висновків суду першої інстанції про його незаконність з урахуванням відсутності абсолютної неможливості надання роботи позивачу та обставин абсолютної неможливості виконання роботи позивачем.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Інші доводи апеляційної скарги суд оцінює критично, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Київпастранс» - Розум Олега Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді