Окнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/355/23
Провадження № 2/506/23/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2025 року селище Окни

Окнянський районний суд Одеської області в складі

головуючого судді Чеботаренко О.Л.

за участю секретаря судового засідання Смернової Д.Ю.

представника позивача адвоката Остапишеної Л.С.

представника відповідача адвоката Муконіна О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним та повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів оренди земельної ділянки неукладеними та повернення земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

07 квітня 2023 року отримано інформацію з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання (перебування) відповідача по справі.

Ухвалою від 10.04.2023 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі.

25 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на вказану позовну заяву.

02 червня 2023 року судом постановлено ухвалу про прийняття відмови ОСОБА_3 від позовних вимог щодо визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним та повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння, та закриття провадження по справі у цій частині.

Ухвалою від 25 липня 2023 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

Ухвалою від 13 березня 2024 року задоволено клопотання представника позивачів про витребування доказів.

25 липня 2024 року постановлено ухвалу про повернення до стадії підготовчого провадження.

Ухвалою від 17 вересня 2024 року суд задовольнив клопотання представника позивачів про призначення судово-почеркознавчої експертизи по справі та зупинив провадження по справі на час проведення експертизи.

Ухвалою від 25 грудня 2024 року суд поновив провадження у справі та призначив справу до слухання.

10 квітня 2025 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позовних вимог щодо визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним та повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння, та закрито провадження в цій частині позовних вимог.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 11.12.2014 року вона набула право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 . Спадщина складалася з права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом серії ОД №0074547, виданим Красноокнянською районною державною адміністрацією Одеської області 10.11.1996 року на ім`я спадкодавця - члена колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Дзержинського», с. Чорна, Красноокнянського району Одеської області, який був зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку(пай) за №703. Позивач отримала право власності на 1/3 частку від усієї спадщини.

У 2018 році позивачем було виготовлено технічну документацію на належну їй частку земельної ділянки - земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 1.8014 га, кадастровий номер :01:001:0461, на території Чорнянського старостинського округу Окнянської селищної територіальної громади Подільського району Одеської області.

На початку 2023 року позивач мала намір разом із ОСОБА_6 приступити до обробки власної земельної ділянки, проте виявилося, що земельну ділянку вже обробляють інші особи. Так, їй стало відомо ,що земельна ділянка , як належить позивачу, знаходиться у користуванні ОСОБА_2 .. Позивач звернулася до відповідача з вимогою обґрунтувати підстави користування земельною ділянкою. ОСОБА_2 повідомила, що її земельна ділянка перебуває у неї в оренді. Позивач звернулася до державного реєстратора за витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, після чого їй стало відомо про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою на підставі договорів про оренду землі. ОСОБА_2 надала договір оренди землі, який нібито був укладений з позивачем щодо належної їй земельної ділянки: договір оренди землі від 09.01.2023 року, укладений із нею ( ОСОБА_1 ), строком на 7 років.

Підставою звернення до суду із даним позовом слугувало те , що вона жодних договорів із ОСОБА_2 не укладала та згоди на їх укладення не надавала ,вона не підписувала вказаний договір , не підписувала акт приймання-передачі земельної ділянки, не отримувала орендної плати за користування земельною ділянкою, а отже, договір є не укладеним.

Відповідач подала до суду Відзив на вказану позовну заяву, зазначивши, що позовні вимоги ,які заявлені до неї ,не визнає повністю, оскільки вважає їх безпідставними. Обґрунтовує свою позицію тим, що між нею та ОСОБА_1 наявні договірні відносини щодо оренди належної останній земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0461. Відповідно до поданої позивачем копії договору оренди земельної ділянці ,яка належить останній на праві приватної власності, вбачається укладення 09 січня 2023 року між нею та ОСОБА_1 вказаного договору. Договір пройшов передбачену законом державну реєстрацію, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права та Інформаційні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 07.02.2023 року. Наявність державної реєстрації права оренди земельної ділянки, належної на праві власності позивачу, також визнається /не спростовується/ і нею самою ,про що свідчить відсутність будь-яких заперечень з цього приводу в позовній заяві та/або доданих до неї документах. Доказів, які б спростовували або ставили під сумнів законність такої реєстрації ,позивачем до суду не надано. Твердження позивача, що підпис на договорі оренди проставлений не нею, а невідомими особами, є лише її словами. Так ,до суду не надано жодного доказу, зокрема, але не виключно, результатів почеркознавчої експертизи, яка б однозначно підтверджувала, що підпис ,який наявний на спірному договорі оренди земельних ділянок, не належить позивачу (нею не проставлявся). Окрім цього, відповідач переконана у тому, що твердження позивача про те ,що нею договір оренди належної їй земельної ділянки не підписувався, не можуть бути прийнятими судом як правдиві, оскільки наказ Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 року за №174, передбачає особисте отримання оригіналу державного акта при пред`явлені паспорта. Також передбачається формування поземельної книги, як основної складової державної реєстрації договорів оренди землі, яка ,крім копії паспорта, ідентифікаційного коду, повинна містити і копії державного акта, який фізична особа отримує особисто і в єдиному оригінальному варіанті. Отже, укладення і державна реєстрації договору оренди землі без відома і згоди позивача не могли бути проведені, оскільки тільки орендодавець, маючи оригінал державного акту на землю, за своєї доброї волі може надати його копію для укладення договору оренди землі, про що зазначає і сам позивач в позовній заяві. Вимога позивача щодо повернення належного їй на праві приватної власності земельної ділянки начебто «з чужого незаконного володіння», заявлена всупереч закону та наявним в матеріалах справи доказам. Надані суду самим же позивачем договір оренди землі, і нею, і позивачем підписані. Твердження позивача, які викладені в позовній заяві ,є взаємовиключними. Так ,в одному і тому ж абзаці позивач зазначає ,що « ОСОБА_2 , надала договори оренди нібито були укладені з позивачем…» і тут же, конкретизуючи викладене раніше, зазначає наступне: «договір оренди землі від 09.01.2023 року, укладений із ОСОБА_1 строком на 15 років, державна реєстрація якого здійснена державним реєстратором Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області 16.01.2023 року». Такими своїми твердженнями позивач визнає факт наявності договірних відносин між нею та позивачем щодо оренди її земельної ділянки, а також факт державної реєстрації згаданого договору з дотриманням норма права. Крім того , відсутнє досудове врегулювання спору. До неї від позивача не надходило жодних вимог, які б стосувались предмету позову, а також можливих пропозицій щодо шляхів їх вирішення. Зі змісту позову взагалі не зрозуміло, що саме спонукало до його подачі позивачем та немає підтвердження неможливості вирішення даного питання в позасудовому порядку. Таким чином ,позивачем проігноровано вимоги ч.3 ст.175 ЦПК України.

Представником відповідача 03.10.2023 року, 04.10.2023 року та 20.10.2023 року на адресу суду були направлені додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в яких представник відповідача зазначає, що в попередньому судовому засіданні 20.09.2023 року позивачка в своїх показах пояснила суду, що мала намір та бажання укласти договір оренди земельної ділянки від 09.01.2023 року. З метою укладення вказаного договору оренди позивач переслала свої персональні дані чоловіку відповідачки - ОСОБА_7 , та навіть отримала від нього авансовий платіж в рахунок оплати оренди землі. Потім позивачка підтвердила, що фактично передумала здавати землю в оренду відповідачці, так як вирішила здавати попередньому орендарю, з яким неї були усні домовленості по оренді. Тому, посилаючись на те, що позивач нібито нічого не знала про договір оренди землі від 09.01.2023 року, вона вирішила визнати їх неукладеними в судовому порядку.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Остапишена Л.С, у судовому засіданні на задоволені позовних вимог наполягала на підставах, викладених у позовній заяві, та додала , що позивач ОСОБА_1 не підписувала договір, а гроші ,які остання отримала у сумі 6000,00 грн та 5000,00 грн, позивач вважає компенсацією за незаконне використання її земельної ділянки. Так як договір оренди реєструвала відповідач, то саме у неї має бути оригінал, але вона суду його не надала, а отже ніяких законних підстав користування земельною ділянкою у відповідача немає.

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засідання в режимі відеоконференції наполягала на задоволенні позову та повідомила суду, що у неї у власності є земельна ділянка, яку до 2023 року обробляв інший орендар. Коли у сестри ОСОБА_8 захворіла донька, вони збирали кошти спільними зусиллями, але не вистачило 10 тисяч грн і тоді інша сестра ОСОБА_3 порадила звернутися до ОСОБА_9 з умовою, що він дасть 10 тисяч гривень в борг. А потім виявилося, що ОСОБА_10 шахрайським шляхом оформив на їх з сестрами земельні ділянки договори оренди землі, яких вони навіть і не бачили. Зазначила, що договору оренди з ОСОБА_11 не підписувала , в с.Чорна не приїздила для укладення договору, тому що дуже сильно хворий чоловік, і до неї ніхто не приїздив з такою вимогою. Коли до неї звернулися з пропозицією укласти договір оренди землі з ОСОБА_2 , вона не одразу погодилася, але згодом все ж таки погодилася за умови, що після того , як попередній орендар ОСОБА_6 , збере врожай, розрахується з нею, аж тоді вона повідомить його, що планує забрати землю та віддати іншому орендарю, після чого зможе укласти договір про оренду землі з ОСОБА_2 . Вона надіслала за допомогою телефону копії документів для укладення даного договору з надією, що ОСОБА_2 , дотримається домовленостей, направить їй проект договору. Однак відповідачем цього зроблено не було, договору вона не бачила, з умовами не ознайомлена, строк дії договору з нею не узгоджувався і вона оспорюваний договір не підписувала. Позивач наполягала на тому, що до неї ніхто не приїздив, ніяких документів не привозив, вона нічого не підписувала, договору оренди земельної ділянки не бачила, із знайомими чи не знайомими з цього приводу не спілкувалася.

Крім того, у письмових поясненнях позивач не заперечувала отримання нею від ОСОБА_12 коштів, однак вона вважає ці кошти не орендною платою, а компенсацією за незаконне використання відповідачем її земельної ділянки.

Представник відповідача адвокат Муконін О.В., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача , так як до матеріалів справи не додано доказів , які б вказували, що позивач не підписувала договір, крім пояснень самої позивачки, немає результатів експертизи, немає оригіналу договору, натомість позивачка отримує кошти протягом майже 3-х років, вона не повертає їх, вона не заперечує проти того ,що їй вони направлялись, вона тримає зворотній зв`язок з відповідачкою про отримання коштів. Також зазначає ,що позовні вимоги, які викладені в позовній заяві- визнати неукладеним договір земельної ділянки та повернути земельну ділянку її власнику - є взаємовиключними .Так, віндикаційна вимога виключається вимогою про визнання неукладеним договору, попри те, що Верховним Судом чітко встановлено, що якщо дії сторін свідчать про те що, договір фактично був укладений, то кваліфікацію договору як неукладеного виключається. Обраний спосіб захисту не є ефективними , а позовні вимоги необґрунтовані, тому вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову.

Допитавши свідків, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до копії договору оренди ,09 січня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,80 га, з кадастровим номером: :01:001:0461, строком на 7 років (Т.1 а.с.23-24).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, договір оренди земельної ділянки серія та номер б/н зареєстровано 09.01.2023 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, видавник ОСОБА_2 , індексний номер: 66096449 від 16.01.2023 року, державний реєстратор Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області Ремінний Олексій Олексійович. (Т.1 а.с.25)

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка кадастровий номер: :01:001:0461, площею 1.8014 га, право власності на яку зареєстровано 06.04.2018 року на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40569477 від 11.04.2018 року, власником якої є ОСОБА_1 (Т.1 а.с.26-27).

21.07.2023 року представником позивача до матеріалів справи долучена відповідь на адвокатський запит від 23.06.2023 року, в якій зазначено що у відділі «Центр надання адміністративних послуг» Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області відсутній оригінал договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0461, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , державна реєстрація права оренди щодо якої була проведена 16 січня 2023 року (Т.1 а.с.88).

Допитана як свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила те, що коли у її сестри ОСОБА_8 тяжко захворіла донька, то вона запропонувала сестрі взяти в борг гроші у ОСОБА_13 . Останній не відмовив і допоміг з коштами на лікування доньки сестри. Після цього вона віддала свою земельну ділянку ОСОБА_14 в оренду. Договір щодо своєї земельної ділянки вона підписувала власноруч, навіть не читаючи його. Крім того , ОСОБА_10 дав їй договір оренди щодо земельної ділянки ОСОБА_1 , який вона підписала замість останньої. Вона підтверджує той факт, що її сестра ОСОБА_1 , не підписувала договір оренди землі відносно своєї земельної ділянки. Так як вони з сестрами обговорювали можливість передання земельних ділянок ОСОБА_12 , то вона вирішила, що з сестрою все погодили і підпис потрібний як формальність. Пізніше, коли справа вже була в суді, батько ОСОБА_15 приніс їй копію цього договору і зі сваркою кинув їй цю копію.

Допитаний як свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив ,що до війни фермерський бізнес будував він, а потім переоформив його на дружину, так як після початку війни був мобілізований. Перемовини з позивачкою щодо укладення договору вів фактично він і спочатку ОСОБА_17 хотіла продати свою земельну ділянку йому, але вони все обговорили та домовилися на оренду цієї земельної ділянки, так як позивач сказала, що їй потрібні кошти для допомоги у лікуванні доньки сестри. Так, ОСОБА_1 в телефонному режимі надала згоду свій сестрі ОСОБА_3 на передачу йому в оренду своєї земельної ділянки, він це все чув та додав ,щоб вона надіслала свої персональні дані і потім вони складуть договір, на що остання погодилася. При цьому ОСОБА_1 зазначила, що у її сестри ОСОБА_3 є довіреність, тому що вона переоформлювала спадкову справу, він знав за цю довіреність та підготував проект договору для ОСОБА_1 , який і підписала її сестра. Але , як виявилося пізніше ,підписуючи договір , ОСОБА_3 зробила помилку, підписавши документ не у своїй графі для підпису, що змусило його переробляти договір. Після складання іншого проекту договору він попросив свого друга ОСОБА_18 ,який мав їхати в Київ , заїхати до м.Василькова та завезти ОСОБА_19 пакет документів і ОСОБА_1 власноруч підписала договір оренди. Потім цей же пакет документів ОСОБА_20 передав автобусом йому, останній , в свою чергу ,подав документи на реєстрацію. Після реєстрації договору один екземпляр договору надіслав ОСОБА_1 , а свій викинув.

Свідок ОСОБА_21 , в судовому засіданні пояснив ,що під час розмови з ОСОБА_16 , він сказав йому ,що буде їхати в Київ по справах, ОСОБА_16 , попросив його заїхати у м.Васильків до людини, яка підпише папери. Потім ОСОБА_22 автобусом передав йому документи, це був папірець у файлику, на ім`я ОСОБА_23 , він їй зателефонував, сказав, що приїхав і попросив вийти, вона погодилася. Вона вийшла, підписала документи і він поїхав по своїм справам у Київ. Коли повернувся , то автобусом передав документи ОСОБА_16 . Зазначав, що події відбувалися приблизно в кінці листопада - на початку грудня , більш точно не міг сказати. Який саме документ він передавав, він не знає, так як документ був у файлі, стояли відмітки, ймовірно там ,де потрібно поставити підпис. Зазначив ,що у ОСОБА_24 був перший раз, пояснити, де саме знаходиться місто не зміг, тільки зазначив, що знаходиться перед м.Київ, а він їхав по навігатору. Жінка ,яка вийшла до нього, була трохи нижче за нього, світле попелясто-русе волосся, зібране ззаду у хвіст, гострий ніс, не гладка, трохи більше середньої статури, говорила на суржику, спілкувався з нею приблизно 5 хвилин. Жінка живе у багатоповерхівці старого будівництва, приблизно 6-7 поверхів.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта).

Згідно з положенням частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Права власників земельних ділянок передбачені статтею 90 ЗК України, зокрема, власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду.

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне визначення містить в ст. 1 Закону України «Про оренду землі».

Згідно ст. 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.2 ст.3 цього ж Закону, речові права, в тому числі право оренди земельної ділянки, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказано, що: особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ч.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У випадку застосування норм права до правочинів щодо оренди землі законом визначено обов`язковість його письмової форми.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто, слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Виходячи із презумпції, що позивач не підписував договори оренди землі, то сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі договори є неукладеними, тобто такими, що не відбулися, а, наведені в них умови не є такими, що регулюють відносини між сторонами. Правочини, які не вчинено (договори, які не укладені), не можуть бути визнані недійсними. Наслідки недійсності правочину (реституція) не застосовуються до правочинів, які не вчинено.

Саме таку правову позицію констатувала Велика Палата Верховного Суду у п.п.7.34,7.35 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, де відступаючи від своїх попередніх висновків у подібних правовідносинах, вказала ,що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) ,не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В силу ч.ч.1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно положень статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Основним предметом доказування у цій справі є належність підпису позивача у договорі оренди землі б/н від 09 січня 2023 року, що є наслідком вираження нею волі до вчинення правочину, надання згоди щодо істотних умов оренди.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

За змістом ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Ця норма спрямована на забезпечення змагальності та справедливості судового розгляду, дозволяючи суду реагувати на бездіяльність учасника, який потенційно має можливість спростувати твердження іншої сторони.

Позивач заперечує факт підписання договору оренди, а отже і факт надання згоди на передачу права користування земельною ділянкою. Це істотно, оскільки згідно зі ст.ст. 6, 626, 638 Цивільного кодексу України, договір є дійсним лише за умови вільного волевиявлення сторін. Якщо позивач не підписувала договір , то і право оренди у відповідача не виникло.

Виходячи з того , що саме відповідач посилається на укладення договору оренди, а позивач заперечує факт його підписання, обов`язок доведення цього факту покладається на відповідача. Якщо відповідач не надає належних та допустимих доказів (зокрема, оригіналу договору оренди із підписом позивача, висновку почеркознавчої експертизи чи інших достовірних підтверджень підписання договору позивачем), у суду можуть виникнути підстави визнати , що договір не був укладений.

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок почеркознавчої експертизи є доказом обставин, які входять до предмета доказування у даній справі, встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину або навпаки доказати реальність такого правочину.

Заперечуючи щодо позовних вимог ,представник відповідача наполягав на достовірності укладення між сторонами зазначеного договору оренди.

Судом була призначена у справі почеркознавча експертиза та витребувано оригінал спірного договору оренди у Окнянській селищній раді, так як сторони стверджували про відсутність оригіналів договору оренди.

Окнянська селищна рада Подільського району Одеської області надіслала копію договору оренди від 09 січня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки площею 1.80 га, кадастровий номер: :01:001:0461, строком на 7 років, який підписаний сторонами, повідомивши , що документи, подані у паперовій формі , державним реєстратором скануються і невідкладно повертаються заявнику (Т.2 а.с.79).

Згідно з повідомленням Вінницького відділення Науково-дослідного інституту судових експертиз від 06.02.2025 року, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Зазначене виключає можливість організації проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи по сканованим копіям вказаних договорів (Т.2 а.с.85)

20.03.2025 року до суду надійшло повідомлення від Вінницького відділення Науково-дослідного інституту судових експертиз про залишення ухвали без виконання у зв`язку з тим, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Зазначене виключає можливість організації проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи по сканованим копіям вказаних договорів (Т.2 а.с.95 зворот а.с.104).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 17 січня 2022 року, у справі № 687/358/20, провадження № 61-8698св21, ненадання відповідачем оригіналу договору оренди, існування якого заперечує позивач, підтверджує відсутність такого договору, оскільки це відповідає положенням ч.4 ст.81 ЦПК України, якою передбачено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд критично ставиться до пояснень сторони відповідача щодо відсутності у неї оригіналу договору. Так , представник відповідача спочатку стверджувала, що оригінал договору був знищений внаслідок негоди (Т.1 а.с.90-91), потім свідок ОСОБА_10 (чоловік відповідача), повідомив , що саме він надавав договір у реєстраційну службу, а після реєстрації його просто викинув.

Суд вважає, що ненадання відповідачем оригіналів договорів оренди не може бути виправдане посиланням на відсутність обов`язку їх зберігання. Така позиція суперечить законодавству та усталеній практиці ведення бухгалтерського і податкового обліку, а також унеможливлює підтвердження факту укладення правочину та правових підстав користування землею.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України ,при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21), порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду .

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. інш.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) зазначено, що «рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) зазначено, що «належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) зроблено такі висновки:

«як Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата послідовно дотримуються підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.»

Так , позивач просила визнати договір оренди земельної ділянки неукладеним та повернути земельну ділянку з чужого незаконного володіння ,обґрунтовуючи, що без її відома та згоди 09 січня 2023 року було укладено та зареєстровано договір оренди землі, доказів підписання саме нею договору відповідач не надала ,тобто свого волевиявлення позивач не виявила , тому такий договір є неукладеними і земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Разом з тим, позивач вимог про визнання відсутнім права оренди не заявляла, тому у задоволенні позову належить відмовити, так як належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди, а будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.

Так, у постанові від 24 липня 2025 року (справа № 147/326/22,провадження № 61-2118св24) Верховний Суд зазначив ,що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18), якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21))

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у зв`язку із неналежно обраним позивачем способом захисту своїх інтересів.

Керуючись ст.ст. ст. ст.4,10,12,13,77-81,258-259,263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у задоволенні позову до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним та повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння повністю.

Відповідно до п.п.15.5) п.1 Перехідних положень ЦПК України, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Окнянський районний суд Одеської області або безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. Л. Чеботаренко