ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/646/25 Справа № 705/3905/21 Категорія: 302000000 Головуючий по 1 інстанції Піньковський Р.В. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач Черкаська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Уманської міської ради

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представник ОСОБА_2 адвокат Тарасов Сергій Олексійович

особа, що подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Тарасов Сергій Олексійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Тарасова Сергія Олексійовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2025 року у справі за позовом заступника керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Уманської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та її витребування з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

Черкаська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Уманської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та її витребування з чужого незаконного володіння.

В позовній заяві позивач просить:

визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія ІІІ-ЧР 017477 про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0660 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувати від ОСОБА_2 на користь Уманської міської ради земельну ділянку площею 0,0660 га, кадастровий номер :02:005:1014, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ;

судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Дашицькою Л.Л. 07 вересня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0660 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яку він придбав на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 вересня 2017 б/н, що укладений між ним та ОСОБА_1 , який зареєстрований того ж дня в реєстрі під № 44.

У подальшому, договором б/н від 14 травня 2018 року сторонами внесено зміни до договору б/н від 07 вересня 2017 року та зазначено, що відчужувана ділянка є власністю продавця відповідно до Державного акту на право власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія ІІІ-ЧР 017477.

Черкаською обласною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія ІІІ-ЧР 017477, виданого на підставі договору купівлі-продажу АВТ № 939930 від 22 січня 2001 року управлінням Держземагенства в Уманському районі здійснено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :02:005:1014, площею 0,0660 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними досудового слідства встановлено, що вищевказаній особі земельна ділянка у власність не передавалася, оскільки Уманською міською радою відповідне рішення не приймалося та правочини щодо її набуття у власність ОСОБА_1 не укладалися, а право власності на неї зареєстровано на підставі підробленого Державного акту на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія ІІІ-ЧР 017477, що підтверджується висновками судових експертиз.

ОСОБА_1 в своїх поясненнях надала свідчення, що до Уманської міської ради із заявою про надання їй у власність земельної ділянки не зверталася, таку земельну ділянку не отримувала, не реєструвала ніякі права на земельну ділянку та Державний акт не отримувала.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2022 року серія ІІІ-ЧР 017477 підставою його видачі ОСОБА_1 зазначено договір купівлі-продажу АВТ № 939930 від 22 січня 2001 року. Згідно з даними, розміщеними у повному витязі Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів інформація про договір АВТ № 939930 відсутня.

В ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що земельна ділянка, площею 0, 0660 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 надана у приватну власність іншій фізичній особі ОСОБА_3 , на підставі підробленого рішення виконавчого комітету Уманської міської ради «Про приватизацію земельних ділянок» від 10 серпня 2000 року № 368.

Відповідно до відомостей, розміщених у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 . За результатами досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що уповноваженим державою органом рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0660 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не приймалося, установлений законом порядок набуття права власності на земельну ділянку не дотримано. Таким чином, ОСОБА_2 не набув права власності на земельну ділянку, тому вона повинна бути витребувана у нього на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2025 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано Державний акт на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серії ІІІ-ЧР № 017477 виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0660 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Уманської міської ради земельну ділянку площею 0,0660 га, кадастровий номер :02:005:1014, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Уманської територіальної громади, як законного власника не з її волі, за відсутності згоди позивача та прийнятого компетентним органом рішення про її передачу в приватну власність. Обраний спосіб захисту спрямований на поновлення порушених прав, оскільки при визнанні факту відсутності у ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку підлягає поновленню право позивача в особі Уманської міської ради.

Суд встановив, що прокурором надано достатньо доказів на підтвердження тих обставин, що державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку здійснено на підставі внесення завідомо недостовірних відомостей до ДЗК певною службовою особою, а отже земельна ділянка з земель Уманської територіальної громади, що перебували у комунальній власності, у власність ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку не передавалась. Крім того, рішення Уманською міською радою про надання дозволу на розробку та виготовлення проекту технічної документації із землеустрою про передачу у приватну власність ОСОБА_1 не приймалось та договір купівлі-продажу серії АВТ № 939930 від 22 січня 2001 року фактично не існує, тому суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Щодо позовної давності, то суд дійшов висновку, що встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом прокурором не пропущений, а отже відсутні підстави для застосування позовної давності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Тарасов С.О. просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2025 року та постановити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Крім того, просить скасувати протокольні ухвали суду першої інстанції, якими відмовлено відповідачу у витребуванні доказів, в частині відмови в зупиненні розгляду справи та в частині задоволення клопотання позивача про долучення нових доказів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не врахував, що позов поданий до суду з пропуском строку позовної давності, не надав належну правову оцінку обраного позивачем способу захисту та задовольнивши позовні вимоги фактично позбавив добросовісного набувача ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, поклавши індивідуальний та надмірний тягар на відповідача, не вирішивши питання надання обґрунтованої компенсації чи іншого виду належного відшкодування відповідачу у зв`язку з позбавленням його права власності на майно.

Крім того, вважає, що під час розгляду справи, суд не забезпечив принципу верховенства права, рівності учасників справи перед судом та законом, а також принципу змагальності, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Вказує, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та вимогам норм чинного законодавства.

Крім рішення суду скаржник також просить скасувати протокольні ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання відповідача про витребування оригіналів доказів у позивача; від 13 березня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання відповідача у витребуванні доказів у позивача; від 15 лютого 2023 року про задоволення клопотання прокурора про залучення нових доказів та від 25 вересня 2024 року про відмову клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. Вважає, що всі вищезазначені протокольні ухвали були постановлені судом з порушенням норм процесуального права та без дотримання принципу рівності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 11 серпня 2017 року за № НВ-017, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), 11 серпня 2017 року ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Дацький А.А., в Управлінні Держземагенства в Уманському районі зареєстровано земельну ділянку кадастровий номер :02:005:1014, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, із категорій земель: землі житлової та громадської забудови. Власність приватна, власник ОСОБА_1 , розмір земельної ділянки 0,0660 га.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, сформованого 27 серпня 2021 року за № 272030439, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер: 44 від 07 вересня 2017 року, приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу; договору про внесення змін і доповнень до договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 62, виданий 14 травня 2018 року приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Дашицькою Л.Л., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36968684 від 07 вересня 2017 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:005:1014, площею 0,066 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до вказаного інформаційного витягу, попереднім власником, тобто продавцем вищевказаної земельної ділянки є ОСОБА_1 . Така земельна ділянка належала останній на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: ІІІ-ЧР 017477, що виданий 15 жовтня 2002 року Уманською міською радою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36636391 від 16 серпня 2017 року, ОСОБА_4 , виконавчий комітет Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області.

Згідно копії договору купівлі-продажу, укладеного 07 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Дашицькою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 44, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,0660 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:1014, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно п. 2 вказаного договору, зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі цивільно-правового договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2001 року АВТ № 939930, посвідченого Державним актом на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія та номер ІІІ-ЧР № 017477.

У п. 6 договору зазначено про те, що згідно з даними, що містяться в Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11 серпня 2017 року НВ-017, обмеження (обтяження) щодо земельної ділянки не зареєстровані.

Крім того, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 травня 2018 року було укладено договір про внесення змін і доповнень до договору купівлі-продажу земельної ділянки, і цим договором було, в тому числі уточнено, що відчужувана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧР № 017477, виданого 15 жовтня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2896.

Також у відповідності до державного акту ІІІ-ЧР № 017477, виданого 15 жовтня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2896, на якому наявний підпис інженера-землевпорядника ОСОБА_5 , та відтиск печатки Уманської міської ради, ОСОБА_1 , яка мешкає в с. Квітка, Новоукраїнського району, на підставі договору купівлі-продажу АВТ № 939930 від 22 січня 2001 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0660 га, розташовану на території Уманської міської ради по АДРЕСА_2 . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку.

У відповідності до відомостей про право власності, виготовлених та наданих Управлінням Держземагенства в Уманському районі, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку; документом, що посвідчує право є Державний акт на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року ІІІ-ЧР 017477, а документом, який є підставою для виникнення права є цивільно-правовий договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2001 року АВТ № 939930.

Згідно повідомлення ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 06 квітня 2018 року за № 144/37-227/18/64-А, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1666 га у 1958 році була надана ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Рішення про вилучення земельної ділянки чи її частини не приймалося.

04 лютого 1998 року на ім`я ОСОБА_6 було оформлено державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого 0,1000 га були передані для обслуговування житлового будинку, а 0,0666 га були залишені в спільному постійному користуванні.

За наявними в міськрайонному управлінні Держгеокадастру в Уманському районі та м. Умані документами: відповідно до запису № 1925 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, на ім`я ОСОБА_7 , 11 грудня 2000 року було зареєстровано та видано державний акт серії ЧР-23 № 1925 на право власності на земельну ділянку площею 0,0660 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2000 року, який 11 грудня 2000 року був зареєстрований в Уманському міському відділі земельних ресурсів за реєстровим номером АВТ 939033.

Відповідно до запису № 2896 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, на ім`я ОСОБА_1 , 15 жовтня 2002 року було зареєстровано та видано державний акт серія ІІІ-ЧР № 017477 на право власності на земельну ділянку площею 0,660 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2001 року, який 15 жовтня 2002 було зареєстровано в Уманському міському відділі земельних ресурсів за реєстровим номером АВТ 039930.

Відповідно до запису № 53 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, на ім`я ОСОБА_2 31 січня 2005 року було зареєстровано та видано Державний акт серія ЧР № 008492 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2004 року, який 31 січня 2025 року було зареєстровано в Уманському міському відділі земельних ресурсів за реєстровим номером АВК 947183.

Відповідно до повідомлення Уманської міської державної нотаріальної контори від 13 серпня 2019 року за № 1401/01-16, направленого на адресу ст. слідчого СУ ГУНП в Черкаській області Падалки Б.В., договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2001 року бланк АВТ 939930 по АДРЕСА_1 кадастровий номер :02:005:1014, на ім`я ОСОБА_1 , у вказаній нотаріальній конторі не посвідчувався.

Черкаською філією ДП «Національні інформаційні системи» 21 серпня 2019 року за № 2489/40-40 на запит ст. слідчого СУ ГУ НП в Черкаській області Падалки Б.В. направлено повні витяги з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів №№ 148531882, 148532273 від 21 серпня 2019 року і згідно повного витягу № 148531882 від 21 серпня 2019 року бланка АВТ 939930 не існує.

Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_1 від 10 серпня 2020 року, складеного старшим слідчим СУ Падалка Б.В., ОСОБА_1 пояснила, що до Уманської міської ради із заявою про надання їй у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не зверталась. Земельну ділянку площею 0,0660 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 від Уманської міської ради не отримувала. Про те, що за нею зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку їй відомо не було, Державний акт на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія ІІІ-ЧР 017477 вона не оформлювала.

Згідно з висновком технічної експертизи документів від 25 вересня 2019 року № 1/1104 встановлено, що відбитки гербової печатки Уманської міської ради, в тому числі на Державному акті на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія ІІІ-ЧР 017477 нанесені не гербовою печаткою Уманської міської ради.

У вказаному висновку експертом деталізовано, на підставі чого було проведено таку експертизу, а також зазначено про те, які саме експерту надавалися документи для проведення експертизи. Описано, яким чином експерту були направлені документи на дослідження, їх упакування, перелік тощо. І спірний державний акт (саме оригінал) серії ІІІ-ЧР № 017477 знаходився у запакованому конверті із пояснювальними написами. Також у цьому конверті знаходилися вільні зразки відбитку гербової печатки Уманської міської ради Черкаської області, експериментальні зразки гербової печатки. До висновку експертом додано фотозображення досліджуваних документів, із роз`ясненням кожного елементу дослідження.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 17 січня 2020 року № 2299/19-23, 24-26/20-23 встановлено, що підпис у Державному акті на право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серія ІІІ-ЧР 017477 виконаний від імені інженера-землевпорядника Кузуба В.В. іншою особою.

Експертом також вказано про те, що для проведення експертизи надано, в тому числі державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЧР № 017477 та інші державні акти, які досліджувалися. Відображено, що об`єкти дослідження та документи із зразками почерку на експертизу надані упакованими у паперовий конверт. На момент отримання даних документів конверт було заклеєно, цілісність не пошкоджена. Об`єкти надані на експертизу відповідають переліку вказаному у супровідному листі.

Згідно з висновком судової технічної експертизи документів від 30 серпня 2018 року № 1340/17-23, 794-798/18-23, під час дослідження аркушів рішення № 452 отвори, через які прошиті аркуші рішення, мають нерівні краї та їх конфігурація різна. Відтінки паперу 1-го та 3-го аркушів рішення № 452 відрізняються від відтінку паперу 2-го аркушу. Також друкований текст на 1-му та 2-му аркуші рішення № 452 надрукований друкуючим пристроєм з електрофотографічним способом друку, у той час як текст на 3-му аркуші нанесено струменевим способом. Висновком встановлено, що текст на 1-му та 2-му аркушах рішення № 452 надруковані не одномоментно.

У відповідності до листа Черкаської обласної прокуратури від 20 серпня 2021 року за № 15/1-949вих.21, направленого на адресу Уманської міської ради, повідомлено про те, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, встановлено незаконність вибуття землі із комунальної власності м. Умань, в тому числі це стосувалося спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:1014 площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Прокурор у вказаному листі просив у найкоротший термін, в межах строку позовної давності, повідомити Черкаську обласну прокуратуру чи вживались, у тому числі у судовому порядку, Уманською міською радою заходи з метою захисту державних інтересів та усунення порушень та чи планується вжиття таких заходів у майбутньому.

Згідно відповіді міського голови № 01/01-21/9252/01/01-20/8035 від 27 серпня 2021 року, на вищевказаний лист від 20 серпня 2021 року № 15/1-949вих21 Черкаської обласної прокуратури повідомлено, що позовних заяв про скасування державного акту на право власності на земельні ділянки, зазначені в листі та витребування їх з чужого незаконного володіння, подано не було.

Правовідносини, які виникли між сторонами та їх підстави, мають таке правове регулювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених законом.

Положеннями ст. 17 ЗК України визначені повноваження місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин, до яких зокрема належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Апеляційний суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Згідно ст. 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, а саме громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Зазначеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування) та сам по собі не може бути підставою виникнення права власності.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Оскаржуваним державним актом на право власності на земельну ділянку, на підставі якого за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку, порушено інтереси держави у вигляді раціонального та ефективного використання земельних ресурсів, які є власністю народу України відповідно до положень ст. 14 Конституції України.

Статтею 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо незаконність його набуття не встановлена законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Уманської територіальної громади, як законного власника, не з її волі, за відсутності згоди позивача та прийнятого компетентним органом рішення про її передачу в приватну власність, тому державний акт, виданий на ім`я ОСОБА_1 , серії ІІІ-ЧР № 017477 від 15 жовтня 2002 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0660 га, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 повинен бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, якщо земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, тому віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник із дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Такі правові висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 372/770/19.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

У зв`язку з відсутністю волі належного власника на відчуження спірної земельної ділянки, право комунальної власності на неї не припинилось, остання продовжує належати Уманській міській раді, оскільки право власності є непорушним, діє встановлений імунітет належного власника від протиправного позбавлення права власності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за вказаних обставин, відновлення порушеного права комунальної власності на землю можливо шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86) від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Доводи апеляційної скарги щодо неефективного способу захисту та недотримання процесуальної економії, відсутності порушеного права та законного інтересу, відхиляються колегією суддів, оскільки вони спростовуються наявними матеріалами справи, суперечать вищеприведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, яким суд першої інстанції надав належну оцінку під час розгляду спору. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо покладення індивідуального та надмірного тягара на відповідача ОСОБА_2 у зв`язку з позбавленням його права власності на майно, оскільки спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності Уманської міської ради незаконно, на підставі підробленого архівного витягу з рішення виконкому міської ради, за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у приватну власність. В даному випадку витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача не порушує принцип пропорційності втручання у право останнього, сприятиме забезпеченню справедливого балансу між приватними й суспільними інтересами, є необхідним для захисту порушеного права власності територіальної громади, утвердженням в країні суспільного правопорядку, недопустимості незаконного переходу права власності на землю, що є пропорційним таким цілям та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності, колегія суддів також відхиляє, виходячи із слідуючого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункти 39, 60), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 103) і № 372/1036/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 65)).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності на підставі підробленого архівного витягу з рішення виконкому міської ради, за відсутності звернення ОСОБА_1 та відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у приватну власність, водночас Уманська міська рада набула статусу потерпілої особи у кримінальному провадженні лише 21 квітня 2020 року, після чого мала можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та дізнатися про порушене своє право, є підстави для того, щоб погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до поданого у вересні 2021 року прокурором в інтересах держави в особі Уманської міської ради позову.

Колегія суддів зауважує, що прокурор виконує субсидіарну роль, звертаючись до суду з позовом в інтересах органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

В апеляційну скаргу представником ОСОБА_2 адвокатом Тарасовим С.О. включені заперечення на протокольну ухвалу суду від 20 жовтня 2022 року про відмову в задоволенні усного клопотання про витребування оригіналів письмових доказів, на протокольну ухвалу суду від 13 березня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів, на протокольну ухвалу суду від 15 лютого 2024 року про долучення доказів, на протокольну ухвалу суду від 25 вересня 2024 року про відмову в зупиненні розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги в частині оскарження протокольних ухвал зводяться до порушення судом першої інстанції принципу змагальності та рівності усіх учасників судового процесу перед судом та законом.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції постановляючи вищевказані ухвали, допустив порушення норм процесуального законодавства, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги на протокольні ухвали суду як безпідставні з наступних підстав.

Щодо протокольних ухвал суду від 20 жовтня 2022 року та від 13 березня 2023 року про відмову в задоволенні усних клопотань представника відповідача про витребування оригіналів письмових доказів та про витребування доказів, а також протокольної ухвали суду від 15 лютого 2024 року про задоволення клопотання позивача про долучення доказів.

Подані прокурором докази після закриття підготовчого провадження були обгрунтовано долучені до матеріалів справи з урахуванням наведених останнім поважних причин їх неподання, що відповідає положенням частини 5 та 8 ст. 83 ЦПК України. Після закриття підготовчого провадження докази, які знаходились у матеріалах кримінальної справи за фактом незаконного відчуження на підставі підроблених офіційних документів земель комунальної власності Уманської територіальної громади, були здобуті ним лише після отримання відповідного дозволу слідчого на розголошення відомостей досудового розслідування в порядку ч. 1 ст. 222 КПК України.

Відповідач не був позбавлений права на ознайомлення із зазначеними доказами та подання доказів на спростування обставин, які цими доказами підтверджуються.

Клопотання сторони відповідача про витребування оригіналів письмових доказів, та про витребування доказів з огляду на те, що досудове розслідування кримінального провадження тривало на час розгляду справи в суді першої інстанції, було обґрунтовано відхилено судом. Колегія суддів звертає увагу, що матеріали кримінального провадження були надані прокуратурі слідчим СУ ГУ Національної поліції в Черкаській області в офіційному порядку, а долучені до матеріалів справи їх копії засвідчені печаткою та підписом посадових осіб органу прокуратури.

Щодо наданих прокурором висновків експертів за результатами проведення експертиз в рамках кримінального провадження, то апеляційний суд вважає, що вони є належними доказами, стосуються обставин, що входять до предмету доказування в межах цієї цивільної справи. До того ж, з тексту зазначених висновків слідує, що експерти бути обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що відповідає вимогам ст. 4 ЗУ «Про судову експертизу». Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 302/422/21, від 27 червня 2024 року у справі № 2-4125/11.

Правомірність використання в якості доказів (одного з доказів) при розгляді іншої справи виконаних у кримінальному провадженні висновків експертиз також підтверджено Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18.

Щодо протокольної ухвали суду від 25 вересня 2024 року про відхилення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі № 705/3905/21.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні такого клопотання, врахувавши, що сторона відповідача просила зупинити розгляд цивільної справи № 705/3905/21 до вирішення Конституційним судом України справи № 3-28/2024 (59/24) про визнання неконституційними приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».

Статтями 251, 252 ЦПК України встановлено вичерпний перелік підстав для зупинення провадження.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням у іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Визначаючи наявність передбачених статтею 251 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у п. 6 ч. 1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається у порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі, вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. Провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що предметом позовних вимог у цивільній справі № 705/3905/21 є скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та її витребування з чужого незаконного володіння. Матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів стосовно обставин справи, тому суд, в даному випадку міг самостійно дослідити та оцінити подані докази та дійти висновку про наявність або відсутність підстав для задоволення позовної заяви, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду Конституційним судом України справи № 3-28/2024 (59/24) про визнання неконституційними приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», оскільки предмет позовних вимог у справах не є взаємопов`язаним і такий висновок суду не позбавляє сторін права на захист та не обмежує доступ до правосуддя.

З огляду на вищевказані обставини, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині оскарження протокольних ухвал суду не відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані, оскільки порушень з боку суду першої інстанції щодо ведення судового процесу у відповідності з положеннями, визначеними ЦПК України встановлено не було.

Встановивши всі обставини справи та надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд стягнув їх солідарно з відповідачів на користь Черкаської обласної прокуратури.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо стягнення судового збору не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню в цій частині.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 461/5420/14-ц від 16 травня 2018 року при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

При поданні до суду позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 4 540 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1561 від 27 серпня 2021 року (т.1 а.с. 17), тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках по 2 270 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Тарасова Сергія Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 лютого 2025 року змінити, скасувавши в частині порядку розподілу судового збору.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в розмірі по 2 270 грн. з кожного з них.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.

Судді