ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/15620/23

Провадження № 22-ц/820/15/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: представників позивачів, відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , її представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/15620/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький Міністерства оборони України до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні службовим житлом, виселення зі службової квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року Військова частина НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницького Міністерства оборони України звернулися до суду з позовом, в якому просили: усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Військовою частиною НОМЕР_1 та КЕВ м Хмельницького, належним їм службовим житлом, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання незаконними проживання в цій квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зберігання ними в цій квартирі особистих речей, виселити з цієї квартири відповідачів і зобов`язати їх забрати з квартири належні їм речі.

При цьому позивач посилався, що військовослужбовцю в/ч НОМЕР_2 (на даний час А 1788) ОСОБА_3 з сім`єю в складі дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 на підставі рішення Хмельницької міської ради № 781 від 12.11.2015 виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 21 січня 2016 року видано ордер № 000868 серії ХМН на право вселення в службове житло Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_2 (на даний час АДРЕСА_3 .

У пункті 2.1 вищевказаного рішення Хмельницької міської ради №781 від 12.11.2015 зазначено, що виділена ОСОБА_3 , квартира належить військовій частині НОМЕР_2 та надається, як службова. Згідно наданої КЕВ м Хмельницький інформації в довідці № 577/3/801 від 03.03.2023 будинок, у якому знаходиться ця квартира, перебуває на бухгалтерському обліку (балансі) Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький.

На підставі виданого ордера на квартиру ОСОБА_3 з сім`єю вселився в надане жиле приміщення, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер від хвороб, що були наслідком отриманого 20 липня 2014 року поранення під час виконання бойового завдання в районі проведення АТО, а його дружина ОСОБА_4 разом з дочкою виїхали до м Львова, де проходить військову службу у в/ч НОМЕР_3 . Таким чином, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 29 серпня 2021 року відбулося вивільнення службової квартири.

Відповідно до рішення житлової комісії Хмельницького гарнізону від 07.11.2022 року надано право житловій комісії в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення щодо перерозподілу вивільненої спірної службової двокімнатної квартири, яка раніше була надана ОСОБА_3 , тому військовою частиною прийнято рішення про перерозподіл цієї вивільненої квартири для першого за списком квартирного обліку військовослужбовця. Однак, перерозподілу вищевказаної квартири перешкоджала та обставина, що 17 листопада 2021 року батько ОСОБА_3 ОСОБА_1 , який раніше вже отримав від Міністерства оборони України службову трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 та в 2007 році виключив цю квартиру з числа службових і приватизував її, пред`явив органу реєстрації місця проживання Хмельницької міської ради недійсний ордер №000868 серії ХМН, виданий 21.01.2016 року, однак ордер був дійсним протягом 30 днів з дня його видачі, в якому відсутній запис про належність його до членів сім`ї ОСОБА_3 та незаконно зареєструвався і вселився в спірну квартиру, а тому на думку позивачів, підлягає примусовому виселенню.

Також позивачі вказували, що 21 квітня 2023 року військовою частиною отримано повідомлення № 903/03-08 від 12.04.2023, згідно якого 27 березня 2023 року Хмельницькою міською радою скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в службовій двокімнатній квартирі Міністерства оборони України за вищевказаною адресою, однак, незважаючи на скасування незаконної реєстрації місця проживання відповідачів в спірній квартирі, в яку вони вселилися самовільно та незаконно, зазначені громадяни проігнорували неодноразові вимоги військової частини забрати своє майно та виселитися з вказаної квартири, а також передати ключі від вхідних дверей квартири, чим порушили права та законні інтереси власників житла, в тому числі право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року позов задоволено частково, усунуто перешкоди в користуванні військовою частиною НОМЕР_1 , користуванні та розпорядженні Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницького Міністерства оборони України, службового житла, службової квартири АДРЕСА_5 шляхом виселення із даної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення, в решті вимог відмовлено, судові витрати компенсовано за рахунок держави.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не погодилися з таким рішення суду подали апеляційну скаргу, посилаються на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права. Так апелянти посилаються, що вони не були повідомлені про розгляд справи, що призвело до її розгляду за їх відсутності, крім того і копію рішення вони не отримували. Згідно ордера № 000868 серії ХМН, виданого 21 січня 2016 року, їх сину військовослужбовцю ОСОБА_3 було надано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (на даний час вулиця Героя України ОСОБА_6 ), вказаний ордер є чинним, оскільки в судовому порядку не визнавався недійсним. Спірна квартира надавалася наймачу для вселення і проживання разом з дружиною, дитиною та батьками, тому твердження позивача про те що вони як батьки ОСОБА_3 були вселені у спірне житло самовільно є безпідставними. Крім того, вони вселилися на підставі рішення органу реєстрації, що підтверджується відповіддю Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради від 01 березня 2023 року, у якій вказано що вселення відповідачів відбулося на підставі наданих ними документів. Також на думку апелянтів, без визнання ордеру на вселення незаконним є їх виселення.

Тому з огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Військової частини НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду є законним та обгрунтованим. На підставі рішення Хмельницької міської ради № 781 від 12.11.2015 виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 21 січня 2016 року видано ордер № 000868 серії ХМН на право вселення в службове житло Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_2 (на даний час АДРЕСА_3 ), однак вказаний ордер на вселення був дійсним протягом 30 днів з моменту його видачі. Тому використання цього ордера свідчить що відповідачі обманним та незаконним шляхом були зареєстровані у спірній квартирі. Крім того, незаконність реєстрації відповідачів у спірній квартирі визнана органом реєстрації, який скасував таку реєстрацію. Також вказує представник військової частини, що посилання представника відповідачів на право батьків бути вселеними до житла своїх дітей є некоректним, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

КЕВ м Хмельницький також подало відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Щодо доводів апелянтів про нібито їх законне вселення та реєстрацію в спірній квартирі, варто зазначити, що згідно ч 1 ст 118 Житлового кодексу України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянам, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. ОСОБА_3 отримав ордер на вселення для себе та членів його сім`ї, при цьому в ордері відсутні дані про належність відповідачів до членів сім`ї ОСОБА_3 , що доводить про їх незаконне зайняття квартири службового призначення. Також, зазначають, що судом вживалися всі заходи для належного повідомлення відповідачів про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи, тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_5 перебуває у власності Держави Україна в особі Міністерства Оборони, перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький Міністерства оборони України, право розподілу даного житлового приміщення та надання його для проживання військовослужбовців надано військовій частині НОМЕР_1 .

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради № 781 від 12.11.2015 затверджено рішення житлової комісії та командування військової частини НОМЕР_2 та надано службову житлову площу ОСОБА_3 , військовослужбовцю в/ч НОМЕР_2 , у вигляді двокімнатної квартири квартира АДРЕСА_3 на склад сім`ї 3 особи. Квартира належить в/ч НОМЕР_2 та надається як службова.

На підставі даного рішення виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 21 січня 2016 року видано ордер № 000868 серії ХМН військовослужбовцю в/ч НОМЕР_2 (на даний час НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 з сім`єю в складі дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 на право вселення в службове житло Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_2 (на даний час АДРЕСА_3 .

На підставі виданого ордера на квартиру ОСОБА_3 з сім`єю вселився в надане жиле приміщення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер від хвороб, що були наслідком отриманого 20 липня 2014 року поранення під час виконання бойового завдання в районі проведення АТО.

Дружина ОСОБА_3 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_3 та проживає у м. Львові разом з дочкою ОСОБА_7 .

В судовому засіданні апеляційного суду представником позивача суду було надано ордер на житлове приміщення від 28.08.2025 року № 000566, який виданий Розпорядженням керівника Державного управління справами дочці загиблого Героя України ОСОБА_5 , на вселення у квартиру АДРЕСА_6 , а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_7 на підставі сертифікату на отримання квартири на знак пошани та поваги до Героя України Петраківського О.П. від ТОВ «Стеллар Джет», командування ССО ЗСУ та патронатної служби ССО «Кревчі».

Рішенням житлової комісії Хмельницького гарнізону від 07.11.2022 надано право житловій комісії військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення щодо розподілу вивільненої службової двокімнатної квартири, раніше наданої ОСОБА_3

17 листопада 2021 року місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради було зареєстровано за їх заявам у квартирі АДРЕСА_5 .

Військовою частиною НОМЕР_1 у порядку досудового врегулювання спору 27 лютого 2023 року надіслано листа начальнику відділу реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради з проханням скасувати проведену 17 листопада 2021 року реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в службовій двокімнатній квартирі Міністерства оборони України, яка не надавалась їм для проживання та в якій їх було зареєстровано незаконно, на підставі недійсних документів.

27 березня 2023 року відділом реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради реєстрація місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_5 скасована у зв`язку з проведенням попередніх реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.02.2023 року, ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 91,1 кв.м., житловою 54,6 кв.м., та 5/8 часток житлового будинку АДРЕСА_9 .

Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 106 від 18.05.2019 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_10 та квартири АДРЕСА_11 .

Звертаючись до суду з даним позовом в/ч НОМЕР_1 та КЕВ міста Хмельницького МО України посилались що відповідачі без достатньої правової підстави вселились до спірної квартири, зберігають в ній свої особисті речі та добровільно відмовляються звільнити квартири, чим перешкоджають військовій частині надати дане житло іншому військовослужбовцю, тобто створюють перешкоди у вільному володінні та розпорядження даною квартирою власником цього житлового фонду.

При цьому представник позивача в апеляційному суді пояснив, що спірна квартира підлягає розподілу між іншими військовослужбовцями, які потребують покращення житлових умов за відсутності в них іншого житла та які є учасниками бойових дій і отримали поранення під час виконання свого обов`язку по захисту Батьківщини.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів ( ст. 118 ЖК).

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою від 03.08.2006 року №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» із змінами (далі-Порядок), яка визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.

Щодо обґрунтованості підстав для виселення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Велика Палата Верховного Суду в поставної від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц вказала, що чинним законодавством України визначено, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Також ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до цілком законного та обґрунтованого висновку, що відповідачі неправомірно зареєстрували своє місце проживання, безпідставно вселились в дане житлову приміщення та користуються ним, фактично не проживають в спірній квартирі, а крім того забезпечені іншим житлом, відтак є всі підстави для виселення відповідачів з спірної квартири, з такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ордер № 000868, серія ХМН, від 21 січня 2016 року був виданий виконавчим комітетом Хмельницької міської ради на ім`я ОСОБА_3 як особу яка має право на заселення в жиле приміщення за адресою АДРЕСА_2 , при цьому в графі «Склад сім`ї» зазначені дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 . В свою чергу відповідачі не зазначені як члени сім`ї та особи які мають право на заселення в вищевказану квартиру.

Крім того, в матеріалах справи є докази що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кожен окремо одноособово мають на праві власності кілька житлових приміщень, а відтак не мають права на вселення в спірну квартиру, в них відсутня потреба у службовому житлі та їх забезпеченні іншим у разі виселення.

З врахуванням наявності у відповідачів на праві одноособової власності кількох житлових приміщень, наявності черги військовослужбовців у військовій частині НОМЕР_1 , які не забезпечені житлом, і мають законні права та інтереси на заселення у службове житло, колегія суддів вважає, що в даному випадку існує нагальна суспільна необхідність для застосування заходу у вигляді виселення апелянтів, таке втручання у право особи на житло є пропорційним переслідуваній легітимній меті та буде дотриманий необхідний баланс, так як апелянти внаслідок втручання в їх право на повагу до житла не будуть нести надмірний тягар.

Доводи апеляційної карги, що апелянти не були повідомлені про розгляд справи, що призвело до її розгляду за їх відсутності, слід відхилити.

Як вбачається з матеріалів справи судом було встановлено зареєстроване місце проживання відповідачів і на вказану адресу суд неодноразово направляв судові повістки, однак поштові повідомлення повертались з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 129 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи про час та місце її розгляду.

Також в матеріалах справи наявні кілька клопотань відповідачів до різних судових засідань про відкладення розгляду справи, з яких вбачається. що відповідачі були обізнані про час та місце розгляду.

Також суд не приймає до уваги посилання апелянтів, що спірна квартира надавалася наймачу для вселення і проживання разом з дружиною, дитиною та батьками, без визнання ордеру на вселення незаконним є їх виселення, тому твердження позивача про те що вони як батьки ОСОБА_3 були вселені у спірне житло самовільно є безпідставними.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Однак як вбачається з ордеру № 000868, серія ХМН, від 21 січня 2016 року, який був виданий виконавчим комітетом Хмельницької міської ради на ім`я ОСОБА_3 , в даному ордері в графі «Склад сім`ї» зазначені дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 , але відповідачі в ордері як члени сім`ї наймача квартири зазначені не були.

При цьому апелянти не довели, що на час вселення їх повнолітнього сина в спірну квартиру вони є членами його сім`ї в розумінні вимог ст. 64 ЖК України, а навпаки як вбачається з матеріалів справи місце проживання апелянтів на час вселення сина в спірну квартиру було зареєстровано в інших житлових приміщеннях, власники яких апелянти є одноособово кожний.

Що стосується тверджень апелянтів, що вони вселились в спірну квартиру на підставі рішення Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, то вказане рішення самим органом було скасовано з підстав проведення попередніх реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом, тобто самим органом місцевого самоврядування визнано, що реєстрації місця проживання відповідачів в спірній квартирі після смерті сина була неправомірною.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану адвокатом Шевчуком Юрієм Андрійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 листопада 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова