КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/7508/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Марчука О.Л. в м. Васильків 20 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки пл. 0,05 га. для індивідуального садівництва, кадастровий номер :09:004:0006 за адресою садове товариство «Колосок», 45 м. Васильків Обухівського району Київської області, на частку житлового будинку з вуличними будівлями та спорудами за цією ж адресою, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 330200 грн. як компенсацію за частку транспортного засобу BMW д.н.з. НОМЕР_1 , на отримання якої ОСОБА_3 надає свою згоду, припинивши при цьому право ОСОБА_3 на частку в спільному майні подружжя на вказаний транспортний засіб.

Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2008 року. За час перебування сторонами було набуто у власність земельну ділянку та житловий будинок за адресою садове товариство «Колосок», 45 м. Васильків Обухівського району Київської області, а також транспортний засіб BMW д.н.з. НОМЕР_1 . Оскільки правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача, він вважає зазначене майно своєю власністю, сторони не можуть в позасудовому порядку вирішити питання щодо володіння та користування спірним майном. Оскільки між сторонами немає домовленості щодо поділу спільного майна, позивач вважає, що має право на його половину. Щодо спірного автомобіля, який оформлений на відповідача, та яким останній фактично здійснює користування і який є неподільною річчю, бажала отримати компенсацію за половину вартості автомобіля з припиненням права власності позивача на частку у спірному автомобілі. Розподіл спірного автомобіля між сторонами в рівних частках вважала недоцільним, оскільки сторони будуть позбавлені можливості спільно користуватись їм, що по суті призведе до порушення прав позивача, яка не має доступу до спірного автомобіля. Згідно висновку про оцінку майна станом на 31 жовтня 2024 року, вартість спірного автомобіля складає 660400 грн., а тому вона погоджується на отримання від відповідача компенсації за половину його вартості в сумі 330200 грн.

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов про поділ майна подружжя, просив в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки транспортного засобу - автомобіля VolkswagenE-Golf НОМЕР_2 в сумі 282923,58 грн.

Позов мотивував тим, що під час шлюбу сторонами 16 вересня 2022 року було придбано автомобіль Volkswagen E-Golf НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 , який належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Автомобіль є неподільною річчю, і згідно звіту № 385/2024-176 про оцінку ринкової вартості транспортного засобу від 14 листопада 2024 року, яка здійснена на підставі наданих документів та огляду автомобіля, ринкова вартість спірного майна становить 565847,15 грн., отже сума компенсації, яка повинна бути йому сплачена, становить 282923,58 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2025 року первісний позов частково задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на частину земельної ділянки площею 0,0500 гектара, кадастровий номер :09:004:0006, для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості частини автомобіля марки «BMW», модель «X 5», номерний знак 217190,34 грн., відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. Зустрічний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини автомобіля марки «Volkswagen», модель «E-Golf», номерний знак НОМЕР_2 в сумі 282923,58 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат грошові кошти в сумі 15140 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат грошові кошти в сумі 2829,24 грн.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2025 року частково, а саме щодо визнання за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилався на те, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам, що містяться в матеріалах справи та стосуються предмету спору.

Зазначав, що з 12 вересня 2008 року перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, розірваному рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2025 року в справі № 362/6489/24. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , 2009 року народження, яка проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2012 року, земельна ділянка з кадастровим номером :09:004:0006 для ведення садівництва була придбана за ціною 15980 грн. та зареєстровано право власності на його ім`я, вказаний договір було формально укладено ним з матір`ю позивача. На вказаній земельній ділянці було побудовано у 2016 році та в 2017 році зареєстровано на ім`я відповідача житловий будинок з надвірними спорудами.

Вказував, що сім`я не мала такого доходу, щоб проводити будівництво, а тому вказаний житловий будинок було збудовано за гроші, отримані відповідачем у позику 09 січня 2016 року у ОСОБА_5 . Відповідно до розписки, ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 90000 доларів США для будівництва будинку. На сьогоднішній день позика не повернута, в зв`язку з чим в провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області знаходиться справа № 362/3363/25 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якій провадження відкрите ухвалою від 19 травня 2025 року. Предметом розгляду цієї справи є позика, взята у ОСОБА_6 для будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Отже, на будівництво спірного будинку гроші із сімейного бюджету не були витрачені, а тому вказане майно не є спільно нажитим.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що спірні земельні ділянка та будинок були придбані за спільні кошти подружжя.

Посилався на п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Посилався на правові висновки Верховного Суду України від 01 липня 2025 року в справі № 6-612цс15, у якій зазначено, що для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання цього майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, спірне майно, хоча і було набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали відповідачу особисто, тому вказане майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Наводив зміст п. 3 ч. 1 ст. 57, ст. 60 СК України, тлумачення яких свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку, і аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Від позивача за первісним позовом ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначала, що заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву відповідач не повідомив суду, за які конкретно кошти, якщо не спільні кошти подружжя, було придбано спірну земельну ділянку, побудовано спірний будинок та придбано спірний автомобіль. Разом з тим, відповідачем було подано зустрічний позов, в якому він просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію вартості частини автомобіля Volkswagen E-Golf д.н.з. НОМЕР_2 , проти чого вона не заперечувала.

Вже на стадії судових дебатів представник відповідача зазначила, що земельна ділянка була придбана за особисті кошти відповідача, а спірний житловий будинок на ній було побудовано за отримані відповідачем в позику грошові кошти. При цьому ні у відзиві на позовну заяву, ні під час надання представником відповідача пояснень по справі, ні відповідач, ні його представник не повідомляли суду про існування будь-якої розписки, на підставі якої відповідач нібито отримав в позику кошти на будівництво спірного будинку. Копія вказаної розписки відсутня в матеріалах даної справи, а тому не досліджувалась судом першої інстанції та бралась до уваги при винесенні рішення по справі.

Не погоджувалась з доводами відповідача в апеляційній скарзі про формальність укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки вказаний договір був посвідчений нотаріально, на підставі його укладення було зареєстровано речове право відповідача на спірну земельну ділянку. На сьогоднішній день договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки не визнаний недійсним чи нікчемним, не розірваний, не змінений, тобто є чинним. Крім того, у приватного нотаріуса було витребувано судом копію нотаріально посвідченої заяви позивача, якою остання надала відповідачу згоду на купівлю спірної земельної ділянки та підтвердила, що договір укладається відповідачем в інтересах сім`ї на умовах, які сторони попередньо обговорили та вважали вигідними для них. Укладення вказаного договору відповідає спільному волевиявленню позивача та відповідача.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 про те, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

Виходячи з наведеного, спірна земельна ділянка, яка була придбана сторонами під час перебування в шлюбі та на придбання якої позивач надала письмову згоду відповідачу, є їх спільною сумісною власністю, що не було спростовано відповідачем.

Щодо посилань відповідача на джерела походження коштів, на які відповідно до тверджень відповідача, було побудовано спірний будинок, то останній не повідомив суду у відзиві на позовну заяву, що спірний житловий будинок було побудовано нібито за отримані ним у позику кошти та не надав до суду копії розписки, за якою він ще нібито в січні 2016 року отримав в позику кошти в сумі 90000 доларів США та до цього часу за 9 років їх не повернув. Вважала, що наведене свідчить, що станом на день подачі відповідачем відзиву на позовну заяву 20 листопада 2024 року, розписки від 09 січня 2016 року або ще не існувало, або отримані від свого кума ОСОБА_5 кошти в сумі 90000 доларів США відповідач використав не в інтересах сім`ї та приховав їх від неї. Згоди на укладення відповідачем позики на таку велику суму позивач не давала та нічого про неї не знала.

Звертала увагу, що подаючи зустрічний позов, відповідач разом з вимогою про стягнення компенсації вартості частини спірного автомобіля не ставив вимогу про стягнення з ОСОБА_3 на його користь половини суми позики за розпискою від 09 січня 2016 року.

Крім того, зазначаючи, що спірний житловий будинок було побудовано не за спільні кошти сторін як подружжя, відповідач тим самим визнав по суті, що отримані ним в борг кошти не були спільним майном подружжя, відповідно і боргові зобов`язання за договором позики теж не підлягають поділу.

Вважала, що відповідач, не бажаючи ділити з нею спільно нажите майно, вже після відкриття провадження в справі міг скласти в інтересах ОСОБА_5 розписку з метою солідарного стягнення з позивача та відповідача вигаданого та не існуючого боргу в сумі 90000 доларів США.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 09 липня 2025 року в справі № 947/5939/20, що є подібною справі № 362/3363/25 за позовом ОСОБА_5 до подружжя ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики.

Вважала, що відповідач проявляє недобропорядність по відношенню до неї, яка проявляється в тому, що в рамках даної справи відповідач бажає уникнути поділу спірного майна з позивачем, обґрунтовуючи це тим, що спірна земельна ділянка була придбана за його особисті кошти, а спірний будинок було побудовано за отримані відповідачем в позику кошти. При цьому відповідач намагається покласти на позивача обов`язок по сплаті половини боргу за договором позики в суму 45000 доларів США, який є предметом розгляду справи № 362/3363/25. Як доказ наведеного, надавала копію заяви відповідача у справі № 362/3363/25 від 25 вересня 2025 року, у якій відповідач по суті визнає заявлені до нього позовні вимоги щодо повернення коштів за договором позики, але просить стягувати ці кошти не солідарно, а в рівних частинах, так як майно між сторонами поділено порівну.

Зазначала, що у разі задоволення судом вимог апеляційної скарги відповідача в даній справі та задоволення вимог ОСОБА_5 у справі № 362/3363/25 позивач залишиться без майна, нажитого у шлюбі, але з обов`язком сплатити 45000 доларів США як частину боргу за договором позики, до якого позивач не має жодного відношення і згоди на укладення якого відповідачу не надавала.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині вирішення вимог первісного та зустрічного позовів про стягнення компенсації половини вартості двох автомобілів рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не предметом апеляційного перегляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому набули спірне майно, відповідачем не спростовано презумпції спільності майна подружжя, в зв`язку з чим таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках між ними.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб (а. с. 8), у якому народжено дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 46). Шлюб розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2025 року (а. с. 149).

За час перебування сторін у шлюбі ними набуто автомобіль марки «Volkswagen», модель «E-Golf», номерний знак НОМЕР_3 , який зареєстровано на ім`я позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_4 про реєстрацію транспортного засобу від 16 вересня 2022 року (а. с. 64). Згідно звіту № 385/2024-176 від 14 листопада 2024 року, ринкова (дійсна) вартість автомобіля марки «Volkswagen», модель «E-Golf», номерний знак НОМЕР_3 складає 565847 гривень 15 копійок (а. с. 65 - 67).

Крім того, за час перебування сторін у шлюбі ними набуто автомобіль марки «BMW», модель «X 5», номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_5 про реєстрацію транспортного засобу від 19 червня 2020 року (а. с. 141, 142). Згідно звіту № 385/2024-177 від 14 листопада 2024 року, ринкова (дійсна) вартість автомобіля марки «BMW», модель «X 5», номерний знак НОМЕР_1 складає 434380 гривень 68 копійок (а. с. 52 - 54).

27 липня 2012 року ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області та зареєстрований за № 955, на підставі якого ОСОБА_1 придбано земельну ділянку під АДРЕСА_2 , кадастровий номер :09:004:0006, продаж вчинено за 15980 грн. (а. с. 44 - 45).

На а. с. 158 знаходиться копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 , якою вона дає згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки № НОМЕР_6 загальною площею 0,0500 га. за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:004:0006. При цьому стверджувала, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для себе, і укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 21 жовтня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації права власності зазначено декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 29 серпня 2016 року, технічний паспорт, рішення органу місцевого самоврядування від 28 березня 2017 року про переведення садового будинку в житловий (а. с. 9). Копії зазначених документів знаходяться на а. с. 143 - 148.

Позивачем надано довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 25 жовтня 2004 року, згідно якого вартість житлової нерухомості (житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ) становить 4 888 658,23 грн., оціночна вартість земельної ділянки - 2 576 247,24 грн. (а. с. 15), відповідачем - звіт про оцінку майна № 01-241115-005 від 15 листопада 2024 року, згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки (житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ), становить 3 000 268 грн. станом на дату оцінки 15 листопада 2024 року (а. с. 49), звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки № 01-241115-004 від 15 листопада 2024 року, згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки (земельна ділянка кадастровий номер :09:004:0006 пл. 0,05 га.) становить 105 203 грн. на оцінки 15 листопада 2024 року (а. с. 51).

Позивачем на підтвердження наявності власних доходів надано копію довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України (індивідуальні відомості про застраховану особу), згідно якого з ОСОБА_3 одержувала доходи, в тому числі на час реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 : за 2008 рік 14241,50 грн., за 2009 рік 4621,33 грн., за 2010 рік 10659 грн., за 2011 рік 11557 грн., за 2012 рік 2838,26 грн., за 2015 рік 2856,72 грн., за 2016 рік 6345,45 грн., за 2019 рік 19818,20 грн., за 2020 рік 64187,74 грн., за 2021 рік 44654,05 грн., за 2022 рік 29554,65 грн., за 2023 рік 93706,22 грн., за 2024 рік 148500,95 грн. (а. с. 91 - 93).

На стадії судових дебатів представник відповідача звернулася до суду з клопотанням про зупинення провадження в справі до постановлення рішення у справі № 362/3363/25 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, зазначивши, що предметом розгляду цієї справи є позика, яка була взята у ОСОБА_5 для будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , тобто майна, що є предметом поділу під час розгляду справи № 362/7508/24; до клопотання долучено копію ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2025 року про відкриття провадження в справі № 362/3363/25 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 90000 доларів США (а. с. 168 - 170).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію розписки від 09 січня 2016 року (а. с. 190).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від нього, під час розгляду справи судом першої інстанції, та не надано клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів та їх долучення до матеріалів справи.

За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), та підтримується Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 04 жовтня 2023 року в справі № 509/2831/19 (провадження № 61-6321св23), що свідчить про сталість відповідної правової позиції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказано, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено, що перебуваючи у шлюбі, сторонами набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку пл. 0,0500 га. за вказаною адресою, зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки у даній справі відповідачем презумпцію спільності такого майна подружжя спростовано не було.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на те, що зазначене нерухоме майно придбано в період перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти подружжя.

При цьому судом першої інстанції перевірено доводи відповідача, що вказаний житловий будинок було побудовано і придбано земельну ділянку за грошові кошти, які належали йому особисто, і витребуваним судом письмовим доказом такі заперечення відповідача спростовано.

Зокрема, судом досліджено надану приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Бобковою І.О. належним чином завіреної копію письмової заяви ОСОБА_3 , в якій остання надала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0500 гектара, кадастровий номер :09:004:0006, для індивідуального садівництва, а також зазначила, що договір укладається ОСОБА_1 в інтересах сім`ї на умовах, які подружжя попередньо обговорило і вважає вигідними для них та укладення такого договору відповідає їх спільному волевиявленню (а. с. 158).

Дослідивши надані докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що оскільки саме вказану заяву подружжя ОСОБА_8 надало нотаріусу при купівлі спірної земельної ділянки, що відображено в пункті 13 договору купівлі-продажу від 27 липня 2012 року (а. с. 44 - 45), відповідач, купуючи у власність вказану земельну ділянку, фактично погодився із викладеним у нотаріально завіреній заяві ОСОБА_3 від 27 липня 2012 року за реєстровим № 954 твердженням про те, що договір купівлі-продажу укладається ним в інтересах сім`ї на умовах, які подружжя попередньо обговорило і вважає вигідними для них та укладення такого договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) про те, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що укладений договір купівлі-продажу від 27 липня 2012 року є формальним, нічим не підтверджуються та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Також апеляційний суд враховує, що у відзиві на первісну позовну заяву під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 зазначав, що під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 28 липня 2012 року позивач ніде не працювала без поважних причин, ніякого доходу без поважних причин не мала, спільних сімейних коштів на придбання спірного майна використано не було, оскільки подружжя за такий короткий проміжок часу не мало стільки спільних коштів.

Разом із тим, на спростування вказаних аргументів позивачем ОСОБА_3 надано суду копію довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України (індивідуальні відомості про застраховану особу), згідно якого з ОСОБА_3 одержувала доходи, в тому числі на час реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 : за 2008 рік 14241,50 грн., за 2009 рік 4621,33 грн., за 2010 рік 10659 грн., за 2011 рік 11557 грн., за 2012 рік 2838,26 грн., за 2015 рік 2856,72 грн., за 2016 рік 6345,45 грн., за 2019 рік 19818,20 грн., за 2020 рік 64187,74 грн., за 2021 рік 44654,05 грн., за 2022 рік 29554,65 грн., за 2023 рік 93706,22 грн., за 2024 рік 148500,95 грн. (а. с. 91 - 93).

Отже, оскільки суду першої інстанції відповідачем не були надані прямі, достовірні, беззаперечні, об`єктивні, допустимі та належні докази того, що земельну ділянку придбано, а спірний житловий будинок побудовано лише і тільки за особисті грошові кошти відповідача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на половину житлового будинку і земельної ділянки.

Апеляційний суд враховує, що доводи апеляційної скарги зосереджені на доведенні обставин придбання спірного нерухомого майна (земельної ділянки і будівництва будинку) за кошти, які належали йому особисто, зокрема будівництво здійснено за рахунок коштів, отриманих у позику на підставі розписки від 09 січня 2016 року у ОСОБА_5 , і наразі в провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває справа № 362/3363/25 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Разом із тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, зокрема копії зазначеної розписки, до суду першої інстанції ОСОБА_1 надано не було, із копії ухвали про відкриття провадження в справі № 362/3363/25, наданої стороною відповідача разом із клопотанням про зупинення провадження в справі, зазначені обставини встановити неможливо, а документи, які додані до апеляційної скарги, не прийняті до розгляду апеляційним судом відповідно до положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє зазначені доводи як необґрунтовані.

Також апеляційний суд враховує і погоджується зі слушними доводами позивача за первісним позовом у відзиві на апеляційну скаргу, що у відзиві на позовну заяву відповідач не повідомив суду, за які конкретно кошти, якщо не спільні кошти подружжя, було придбано спірну земельну ділянку, побудовано спірний будинок, і вже на стадії судових дебатів представник відповідача зазначила, що земельна ділянка була придбана за особисті кошти відповідача, а спірний житловий будинок на ній було побудовано за отримані відповідачем в позику грошові кошти. При цьому ні у відзиві на позовну заяву, ні під час надання представником відповідача пояснень по справі, ні відповідач, ні його представник не повідомляли суду про існування будь-якої розписки, на підставі якої відповідач нібито отримав в позику кошти на будівництво спірного будинку.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

За даних обставин, аргументи відповідача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не надав належну оцінку всім доказам, що містяться в матеріалах справи та стосуються предмету спору, оскільки спірний житловий будинок було побудовано за гроші, які отримано відповідачем у позику 09 січня 2016 року, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, не ґрунтуються на принципах добросовісності та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що спірні земельна ділянка та будинок були придбані за спільні кошти подружжя, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки відповідно до вищевикладених правових висновків Верховного Суду, тягар спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, в даному випадку відповідача за первісним позовом, і даного процесуального обов`язку ним виконано не було.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається залишеним без задоволення, апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.