ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року

м. Черкаси

Справа № 700/479/25
Провадження № 22-ц/821/1831/25
Категорія: 310030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Сіренка Ю.В., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Олійник Наталія Олександрівна,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради,

представник третьої особи: Гезей Світлана Григорівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Пічкура С.Д. в приміщенні Лисянського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складений 18 липня 2025 року)у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

14 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що на її повному утриманні перебуває внучка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини є її дочка ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 14.05.2014 по 06.06.2016.

До укладення шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком записаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.06.2016 року у справі №182/1507/16-ц шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала з матір`ю ОСОБА_4 , а відповідач сплачував аліменти на утримання дитини у сумі 25% мінімальної заробітної плати.

Позивачка вказує, що після смерті дочки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 надав заяву, засвідчену приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, згідно якої надав їй право на догляд за дитиною ОСОБА_3 .

Також після смерті ОСОБА_4 як отримувача аліментів, надходження коштів на утримання дитини припинилося.

Вказує, що на даний час вона сама постійно піклується про онуку, про її фізичний і духовний розвиток, утримує її за власний рахунок.

Згідно довідки КНП «Дніпропетровська міська поліклініка №6 Дніпропетровської міської ради» від 25.03.2025 року № ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має відхилення у поведінці, які потребують особливої уваги і лікування.

Батько дитини ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про неї та не цікавиться її життям, станом здоров`я, не спілкується з дочкою.

На підставі викладеного, позивач просив постановити судове рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі заяви до повноліття дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року позов задоволено повністю.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 травня 2025 року до повноліття дитини.

Рішення суду допущено до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Роз`яснено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що суд дійшов переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши у судовому засіданні надані докази, враховуючи, перш за все інтереси дитини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, тому вбачає підстави для задоволення позовних вимог та позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав .

Саме для реалізації прав дитини, в першу чергу, на лікування та навчання, в інтересах дитини, батька доцільно позбавити батьківських прав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 28 серпня 2025 року через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного та повного дослідження обставин справи, просив скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відповідач виконував обов`язок щодо утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Аліменти сплачувались ним на користь матері дитини ОСОБА_4 до дня її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті матері дитини він не припинив свою участь у матеріальному забезпеченні доньки, та в 2025 році продовжив сплачувати аліменти, що підтверджується квитанціями, долученими до апеляційної скарги.

Вказує, що був позбавлений можливості брати участь в судовому засіданні в Лисянському районному суді, тому просить апеляційний суд прийняти нові докази.

Факт продовження сплати аліментів після смерті матері дитини підтверджується відсутністю наміру самоусунутися від виконання батьківських обов`язків.

30 квітня 2025 року виконавчим комітетом Лисянської селищної ради було прийнято рішення «Про встановлення тимчасової опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », призначено опікуном дитини ОСОБА_1 та надано їй право вирішувати всі питання, пов`язані із захистом прав та інтересів дитини на період з 30.04.2025 до 12.12.2025, з покладенням обов`язку піклуватись про стан здоров`я дитини, забезпечувати її належне виховання, здобуття освіти та всебічний розвиток.

Зазначене рішення зумовлене виключно необхідністю забезпечення життя, здоров`я та безпеки дитини, оскільки батько проживає у м. Нікополь Дніпропетровської області, яке входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії.

Вказує, що сам по собі факт того, що дитина висловлює прихильність та любов до бабусі, не може бути правовою підставою для позбавлення батька батьківських прав.

Позивач перешкоджає у реалізації йому як батьку дитини у праві на спілкування з дитиною, заблокувавши його контакти у соціальних мережах та телефоні. Така поведінка не може бути доказом самоусунення батька від виховання дитини, проте, свідчить про штучне створення перепон для їхнього спілкування.

Висновки суду першої інстанції про нібито «свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками» є необгрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи.

Скаржник звертає увагу суду, що дитина зазнала тяжкої втрати смерті матері, й ухвалене рішення суду першої інстанції фактично позбавляє її і батька. Таке подвійне позбавлення батьківської опіки суперечить найкращим інтересам дитини, які полягають у збереженні та підтримці сімейних зв`язків із рідними батьками, а не у їхньому формальному усуненні.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 19 вересня 2025 року, представник ОСОБА_1 адвокат Олійник Н.О. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року залишити без змін, вважаючи рішення законним і справедливим та таким, що відповідає найкращим інтересам дитини, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20.11.2013, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 .

Заявою, яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко О.В., ОСОБА_2 , як батько неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав згоду на те, щоб його дочка, тимчасово, у період його відсутності з 12.12.2024 на період військових дій по 12.12.2025, проживала з ОСОБА_1 , за адресою : АДРЕСА_1 , а в разі необхідності могла переїхати з дочкою за будь-якою іншою адресою, та яка вправі вирішувати всі питання щодо його доньки, котрі виникнуть за час його відсутності, в тому числі, але не обмежуючись що пов`язані з навчанням, лікуванням, проживанням та щодо побутових питань. Також цією заявою надав згоду, що нагляд та фактичний догляд за малолітньою дочкою, під час її перебування та проживання за вищевказаною адресою буде здійснювати ОСОБА_1 , яка вживатиме усіх залежних від неї заходів для безпечного перебування його дочки, вирішуватиме будь-які інші питання стосовно дитини та, зокрема, отримувати грошові кошти, які виплачуватимуть його доньці як ВПО.

Згідно довідки № 51 від 20.03.2025 опорного закладу загальноосвітньої середньої освіти «Боярський ліцей» Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно навчається в 5 класі опорного закладу «Боярський ліцей» та перебуває в списковому складі класу.

Відповідно довідки, виданої виконавчим комітетом Лисянської селищної ради Боярський старостинський округ №82 від 14.04.2025 про те, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та проживає з 24.06.2024 за адресою АДРЕСА_2 разом з бабою ОСОБА_1 . За період проживання в селі батько дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за її місцем проживання не з`являвся, умовами проживання, навчання, станом здоров`я не цікавився та не надавав матеріальної допомоги.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Лисянської селищної ради № 102 від 30.04.2025 «Про встановлення тимчасової опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідність її інтересам дитини» за заявою ОСОБА_1 призначено ОСОБА_1 тимчасовим опікуном над малолітньою дитиною ОСОБА_3 ; надано право ОСОБА_1 вирішувати всі питання, що стосуються захисту прав та інтересів підопічної згідно з вимогами чинного законодавства на період з 30.04.2025 до 12.12.2025. та зобов`язано ОСОБА_1 опікуватись станом здоров`я підопічної, її всебічним розвитком, забезпечивши належний догляд, виховання, здобуття освіти тощо.

Згідно висновку Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 30.04.2025 №103 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно акту обстеження умов проживання №41 від 02.05.2025 дитиною опікується баба, дитина перебуває на її повному утриманні. Зі слів дитини вона дуже любить бабу.

Згідно медичного висновку від 13 травня 2025 № 9 дитина страждає на легку розумову відсталість (F70.1).

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав, тому в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначеним вимогам закону в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилалась на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про неї, не цікавиться її життям, станом здоров`я, не спілкується з дочкою. При цьому, дитина знаходиться на її повному утриманні.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав щодо дитини вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід слід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини ( постанову Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).

Вирішуючи спір в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач як батько дитини, неналежно виконує свої батьківські обов`язки, оскільки не створює належних умов для утримання дитини, не піклується про її стан здоров`я, фізичний та моральний розвиток, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що негативно впливає на розвиток дитини, несе загрозу життю дитини, а також врахував характер його поведінки, відношення до виконання своїх обов`язків, яке не змінилось і після пред`явлення даного позову, тому дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою, шостою статті 81 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 15 січня 2025 року у справі № 384/170/23 (провадження № 61-10829св24).

Позивачка на підтвердження наявності підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 надала копію нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 ; копію довідки №7115- від 25.09.2024 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивача; копію талону на проживання без реєстрації як позивача так і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копію консультативного висновку спеціаліста №; копію довідки опорного закладу «Боярський ліцей» Лисянської селищної ради Черкаської області № 51 від 20.03.2025; копію психолого-педагогічної характеристики; копію довідки про наявність родинних зв`язків № 123/01-29 від 25.06.2024; копію довідки ВК Лисянської селищної ради №82 від 14.04.2025 про те, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована як ВПО та проживає з 24.06.2024 разом з бабусею, та за період проживання в селі батько дівчинки за місцем її проживання не з`являвся, медичний висновок № 9 про дитину інваліда від 13.05.2025; Акт № 41 від 02.05.2025 обстеження умов проживання; Акт оцінки потреб сім`ї/особи; рішення ВК Лисянської селищної ради № 102 від 30.04.2025 «Про встановлення тимчасової опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідність її інтересам дитини» та висновок ВК Лисянської селищної ради № 103 від 30.04.2025 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення аліментів на утримання дитини».

Суд першої інстанції, дослідивши надані позивачкою докази та врахувавши, перш за все, інтереси дитини, дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з підстав, передбачених статті 164 СК України.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що такий висновок суду першої інстанцій є передчасним та необгрунтованим, оскільки відповідач виконував обов`язок щодо утримання своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме сплачував аліменти на користь матері дитини до дня її смерті, а після смерті матері дитини не припинив участь у матеріальному забезпеченні доньки і в 2025 році продовжив виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини, що підтверджується долученими до апеляційної скарги квитанціями АТ «ПриватБанк» 1 256,28 грн від 10.03.2025, 1 507,42 грн від 23.05.2025, 1 614,07 грн від 10.04.2025 та 1 508,50 грн від 13.06.2025.

Щодо долучених відповідачем до апеляційної скарги доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку, на відповідача.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи, що подані відповідачем до апеляційної інстанції докази ( квитанція до платіжної інструкції від 10 березня 2025 року на суму 1 256,28 грн, квитанція від 10 квітня 2025 року на суму 1 614,07 грн, квитанція від 23 травня 2025 року на суму 1 499,88 грн, квитанція від 13 червня 2025 року на суму 1 508,50 грн, у призначенні платежу вказано аліменти) мають значення для правильного вирішення справи, вважає за доцільне їх прийняти.

З доданих доказів судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач в добровільному порядку сплачував аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що спростовує доводи позивача, що дитина перебуває на її повному утриманні.

Крім того, колегія суддів, дослідивши нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 , встановила, що даною заявою відповідач не відмовився від дитини після смерті матері, як зазначила позивач у позовній заяві, а тимчасово, у період його відсутності з 12.12.2024 на період військових дій по 12.12.2025, надав згоду на проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її бабусею ОСОБА_1 та вирішувати питання щодо його дочки за час його відсутності, що пов`язані з навчанням, лікуванням, проживанням та щодо побутових питань.

Також на підставі заяви ОСОБА_1 та заяви ОСОБА_2 виконавчий комітет Лисянської селищної ради прийняв рішення № 102 від 30.04.2025 про встановлення тимчасової опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідність її інтересам дитини, призначив ОСОБА_1 тимчасовим опікуном над малолітньою дитиною ОСОБА_3 із наданням позивачці права вирішувати всі питання, що стосуються захисту прав та інтересів підопічної, згідно з вимогами чинного законодавства на період з 30.04.2025 до 12.12.2025, зобов`язав ОСОБА_1 опікуватися станом здоров`я підопічної, її всебічним розвитком, забезпечивши належний догляд, виховання, здобуття освіти, щодо.

Також на підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 долучив до апеляційної скарги Витяг з реєстру територіальної громади, з якого вбачається, що відповідач проживає по АДРЕСА_3 , та виробничу характеристику, підписану начальником залізничного цеху С.В. Семеновим, з якої вбачається, що ОСОБА_2 працює на АТ «Нікопольський завод феросплавів» в залізничному цеху монтером колії з листопада 2018 року до теперішнього часу.

Отже, перевіривши наведені сторонами в позовній заяві та апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи відповідача ОСОБА_2 знаходять своє підтвердження в матеріалах справи, а саме, що до звернення позивача із даним позовом відповідач не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, а навпаки його дії свідчать, що він діяв саме в інтересах дитини, так як він проживає окремо від неповнолітньої доньки та на території, на якій відбувалися (відбуваються) бойові дії і з метою збереження життя, здоров`я дитини, передав бабусі право тимчасової опіки та надавав добровільно матеріальну допомогу у вигляді сплати аліментів.

Також надані сторонами докази доводять, що бабуся як тимчасовий опікун, належним чином виконувала свої обов`язки та не позбавлена права на оформлення та отримання соціальних виплат відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, будь-яких доказів того, що позивачка зверталась до відповідача для вирішення питання щодо виховання, навчання, лікування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надано, як і не надано доказів ухилення відповідача від вирішення таких питань чи вжиття заходів для їх вирішення.

Враховуючи вищевикладене та надаючи правову оцінку вказаним доказам у сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, та враховуючи принцип справедливості і розумності, колегія суддів доходить висновку, що стосунки між позивачем, бабусею неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьком ОСОБА_2 мають «складний» характер, проте позбавлення батьківських прав має бути тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини.

Із наданих суду доказів не вбачається, що дії чи бездіяльність відповідача становлять загрозу для дитини.

Також позивачем не доведено, що відповідач самоусунувся від виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів враховує те, що питання позбавлення батьківських прав є винятковим як для дитини, так і для її батьків, а тим більше у даній справі, за обставин якої, матір дитини померла, а відповідач залишається єдиним із батьків.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Натомість, необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Також колегія суддів, відповідно до приписів частини шостої статті 19 СК України, не погоджується з висновком Служби у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 30.04.2025 № 103 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Висновок органу опіки та піклування складений лише зі слів ОСОБА_1 , тобто не може вважатися достатньо об`єктивним та обгрунтованим.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23 (провадження № 61-8177св24), від 12 березня 2025 року у справі № 930/1141/24 (провадження № 61-994св25).

На думку колегії суддів, позивач не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно неповнолітньої доньки, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав підлягає до скасування, оскільки долучені до матеріалів справи докази не підтверджують той факт, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини, крім того, відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам доньки.

Отже, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої доньки, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , як батько дитини, не бере достатньої участі у вихованні неповнолітньої доньки, судова колегія вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на службу у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивачка не позбавлена права повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, в подальшому, може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22 від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, а також в частині вирішення питання про розподіл судового збору.

Щодо вирішення питання про стягнення судового збору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом сплатила судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_2 пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто у розмірі 1 211,00 грн, оскільки за вимогу про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір».

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 1 816,80 грн.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено, тому позивачем йому має бути компенсовано 1 816,80 грн. судового збору.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, застосувавши зустрічне зарахування, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 605,60 грн (1 816,80 грн 1 211,20 грн).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , поклавши на службу у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалося.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Ю.В. Сіренко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду складено 06 листопада 2025 року/