ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/3604/24
Номер провадження 22-ц/818/3152/25
22-ц/818/3153/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Бондаренко О.В.

представника відповідача Харківської обласної прокуратури Крупської К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та керівника Харківської обласної прокуратури Андрія Кравченка на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року в складі судді Алтухової О.Ю. по справі № 645/3604/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 серпня 1996 року він проходив службу в органах внутрішніх справ, з 25 червня 2010 року - перебував на посаді старшого оперуповноваженого Сектору державної служби по боротьбі з економічною злочинністю Ленінського райвідділу Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області.

26 грудня 2012 року в кафе «Капітошка» по АДРЕСА_1 він позичив у свого знайомого ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2000,00 грн, після чого на вулиці був затриманий працівниками УВБ МВС України та слідчим прокуратури Харківської області ОСОБА_3 за підозрою в отриманні хабаря у кримінальному провадженні № 00000012 від 07 грудня 2012 року. У цей же день, 26 грудня 2012 року, у вказаному кримінальному провадженні йому було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 368 КК України.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року по справі № 642/824/2013-к його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та виправдано за цим обвинуваченням за недоведеністю участі у його вчиненні. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року вказаний вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року залишено без змін. Касаційна скарга на вирок суду не подавалась.

Розгляд кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення тривав 8 років 7 місяців 15 днів.

Вказав, що жодних підстав для внесення відомостей до ЄРДР не було, процесуальні документи та докази були сфальсифіковані, досудове розслідування проведено з грубим порушенням процесуальних норм і засад, упереджено, і мало на меті усунути його з займаної посади.

При затриманні 26 грудня 2012 року співробітники внутрішньої безпеки без будь-якої на те необхідності застосували до нього засоби фізичного впливу. Слідчий не роз`яснив йому, у зв`язку з чим він затриманий, не визначив його процесуальний статус, не роз`яснив право на захист та не забезпечив участь захисника. З ухвалою слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку його було ознайомлено вже після обшуку, проведеного за участі оперативних співробітників, які не мали на те законних повноважень, та під час якого були неправомірно вилучені його речі, які він у подальшому тривалий час вимагав повернути. Після 18.00 год 26 грудня 2012 року він був доставлений працівниками правоохоронних органів до прокуратури Харківської області, де пробув до 01.30 год. 27 грудня 2012 року. Побачення з захисником йому надали лише о 23.00 год. 26 грудня 2012 року. До цього часу його безпідставно утримували в кабінеті слідчого, де до нього був застосований психологічний тиск, а потім і фізичний вплив.

Наступного дня, 27 грудня 2012 року, внаслідок отриманих травм загострились його захворювання, та він був госпіталізований до Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. О.І. Мещанінова, де у нього були виявлені численні забої. Під тиском співробітників Управління внутрішньої безпеки в Харківській області лікар виписав його з лікарні, не зважаючи на поганий стан здоров`я, та у подальшому він тривалий час був змушений лікуватись.

Він неодноразово звертався із заявами та клопотаннями до слідчого, прокурора, Генеральної прокуратури України, однак у відповідь лише отримував формальні повідомлення про відсутність будь-яких порушень, що мало на нього негативний вплив та викликало почуття власної безпорадності та суцільного свавілля з боку правоохоронних органів та прокуратури.

Судовий розгляд кримінального провадження тривав понад розумні строки через затягування зі сторони обвинувачення.

Наявність щодо нього кримінального провадження призвела до того, що його було звільнено з органів внутрішніх справ, він тривалий час не міг знайти роботу та утримувати родину, його шлюб розірвано, оточуючі змінили до нього ставлення, його стан здоров`я значно погіршився. У березні 2013 року від переживань помер його батько.

Внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, протиправних дій співробітників прокуратури були порушені його права, життєві зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Він майже постійно перебував у напруженому емоційному стані, що було пов`язано з судовими процесами, безкінечним відстоюванням своїх прав та доведенням невинуватості, що потребувало значних фізичних, емоційних, моральних та матеріальних затрат.

Крім того, в ході розгляду кримінального провадження ним понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 65 377,00 грн, які підлягають відшкодуванню йому.

Просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 4 140 000,00 грн та в рахунок відшкодування витрат на правову (юридичну) допомогу 65 377,00 грн, стягнути з відповідачів на його користь всі судові витрати, понесені при розгляді вказаної справи.

03 липня 2024 року до суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що неможливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з єдиного казначейського рахунку, не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому не може нести відповідальність за шкоду. Також відсутні підстави для стягнення судових витрат з Казначейства.

18 липня 2024 року до суду від Харківської обласної прокуратури надійшов відзив, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що під час досудового розслідування обласною прокуратурою розглядались скарги позивача на дії її співробітників та проводилась перевірка, під час якої порушень кримінально-процесуального законодавства України не встановлено. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб, і не повинен призводити до безпідставного збагачення. Відповідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, визначено на рівні 1 600,00 грн. Витрати позивача на правову допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету, однак вони не є доведеними.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 828 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури, та 61 377,00 грн витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні № 0000012. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 37 864,00 грн судових витрат за проведення експертизи № 6499 від 27 листопада 2024 року. Інші судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку зі здійсненням щодо позивача кримінального переслідування йому спричинено моральну шкоду, розмір якої відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», становить 828 000,00 грн (103,5 місяців х 8000,00 грн (мінімальна заробітна плата у 2025 році)). Доводи позивача щодо тривалості його перебування під слідством та судом, необхідності звернення за професійною правничою допомогою, прийняття участі у численних судових засіданнях, погіршення здоров`я, втрати батька та розірвання шлюбу, з огляду на значний розмір мінімально гарантованої суми відшкодування моральної шкоди, визначеної Законом, не є такими, які об`єктивно свідчать про наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Також піддягають відшкодуванню підтверджені витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні.

16 березня 2025 року представник позивача звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила вирішити питання про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

20 березня 2025 року від Державної казначейської служби України надійшли пояснення, в яких вона наголосила на відсутності підстав для стягнення судових витрат з Казнайчейства.

21 березня 2025 року від прокурора надійшла заява, в якій він заперечував проти стягнення судових витрат.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 6000,00 грн, у задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що судові витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з Державного бюджету України пропорційно задоволеним вимогам.

На вказані судові рішення 11 квітня 2025 року Харківська обласна прокуратура та 21 квітня 2025 року ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Харківська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просила змінити судові рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши його до 165 600,00 грн, зменшити судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, компенсувати їй судовий збір за подання апеляційної скарги за рахунок держави.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, судом першої інстанції помилково розраховано суму відшкодування, виходячи з мінімальної заробітної плати 8000,00 грн, адже відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600,00 грн. Крім того, судом стягнуто судові витрати за проведення експертизи у повному обсязі, а не пропорційно задоволеним вимогам.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати в частині відшкодування моральної шкоди та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на його користь з Державного бюджету України 4 140 000,00 грн; додаткове рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким стягнути на його користь з Державного бюджету України витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн; стягнути на його користь з Державного бюджету України витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно відхилено висновок судово-психологічної експертизи, не наведено мотиви неврахування його доказів щодо незаконного внесення відомостей до ЄРДР, проведення досудового розслідування та слідчих дій неуповноваженими особами, незаконного проведення слідчих та негласних слідчих розшукових дій, його незаконного затримання із застосуванням заходів фізичного впливу, безпідставного тривалого утримання його особистих речей, позбавлення можливості працювати в органах внутрішніх справ та поліції, штучного затягування судового розгляду у кримінальному провадженні з боку прокуратури, порушення права на захист, права власності, права на судовий розгляд у розумні строки, а також приниження його честі і гідності.

Відзивів на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бондаренко О.В., які підтримали подану апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури заперечували, представника Харківської обласної прокуратури Крупську К.М., яка підтримала подану апеляційну скаргу та заперечували проти скарги позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Харківської обласної прокуратури та ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України за фактом вимагання працівниками правоохоронного органу хабаря (а.с. 103 том 1).

26 грудня 2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 не обирався. Ухвалою слідчого судді від 28 грудня 2012 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді застави до ОСОБА_1 (а.с. 106-107 том 1). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2013 року скасовано ухвалу слідчого судді від 18 січня 2013 року про відсторонення ОСОБА_1 від посади, матеріали клопотання повернуто прокурору для виконання вимог ст. 155 КПК України (а.с. 108-112 том 1).

28 січня 2013 року у вказаному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 затверджено обвинувальний акт, який передано до суду (а.с. 68-69 том 1).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та призначено йому покарання (а.с. 70-75 том 1). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2014 року вказаний вирок скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 76-79 том 1).

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та виправдано за цим обвинуваченням за недоведеністю складу злочину в його діянні (а.с. 80-86 том 1). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року вказаний вирок скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 87-90 том 1).

15 жовтня 2020 року погоджено обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 зі зміненим обвинуваченням (а.с. 96-102 том 1).

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року по справі № 642/824/2013-к ОСОБА_1 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та виправдано за цим обвинуваченням за недоведеністю участі в його вчиненні (а.с. 25-53 том 1).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року по справі № 642/824/2013-к вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення (а.с. 54-57 том 1). Касаційну скаргу на вирок суду подано не було.

У ході розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 звертався зі скаргами на незаконні дії працівників прокуратури (а.с. 115-130, 133-151 том 1), із заявами про повернення безпідставно вилучених у нього особистих речей (а.с. 131-132 том 1).

Ленінським районним судом м. Харкова неодноразово спрямовувались до Харківської обласної прокуратури листи по справі № 642/824/2013-к щодо забезпечення участі прокурора у кримінальному провадженні (а.с. 152-155 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 від атеросклеротичної хвороби серця (а.с. 161-163 том 1).

Наказом начальника ГУ МВС України в Харківській області від 05 березня 2013 року №55 о/с "По особовому складу" звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил на підставі ст. 64 п. "Є" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Підставою прийняття наказу слугував наказ ГУ МВС України в Харківській області від 29 січня 2013 року № 69 "Про покарання працівників Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області" (а.с 164-167 том 1).

Вказані накази оскаржено ОСОБА_1 до суду, та постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2013 року їх визнано протиправними та скасовано, поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого СДСБЕЗ Ленінського районного відділу Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області та виплачено йому заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 5744,02 грн (а.с. 168-175, 176 том 1).

У подальшому згідно наказу від 29 грудня 2015 року про часткову зміну пункту наказу ОСОБА_1 звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил через скорочення штатів (а.с. 178 том 1).

07 липня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 199 том 1).

ОСОБА_1 надано документи щодо його стану здоров`я, а саме: копії медичної картки, епікризу від 08 лютого 2012 року, виписки з історії хвороби № 170 щодо перебування на стаціонарному лікуванні з 14 січня 2013 року по 22 лютого 2013 року з діагнозом змішана енцефалопатія 2 ст, гіпертонічна хвороба 1 ст.; виписки з історії хвороби № 2065 щодо перебування на лікуванні з 23 травня по 27 червня 2014 року з діагнозом змішана енцефалопатія 2 ст, гіпертонічна хвороба ІІ ст.; виписки з історії хвороби № 772 щодо перебування на лікуванні з 24 лютого по 25 березня 2016 року з діагнозом змішана енцефалопатія 2 ст, гіпертонічна хвороба ІІ ст.; гіпертрофія лівого шлуночка, СН І ст, ризик 2, подагра, подагрічний поліартрит; довідки щодо перебування на амбулаторному лікуванні з 24 квітня по 26 квітня 2018 року з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІ ст, кризовий перебіг, ризик високий, подагра, подагрічний поліартрит, загострення; виписки із медичної карти стаціонарного хворого 1100 щодо перебування на лікуванні з 22 листопада по 11 грудня 2018 року з діагнозом гіпертонічна хвороба ст 2, ризик високий, подагра, подагрічний поліартрит гомілково-стопних суглобів, довідки щодо перебування на амбулаторному лікуванні з 30 жовтня по 07 листопада 2019 року з аналогічними діагнозами; епікризу щодо перебування на лікуванні з 21 листопада по 12 грудня 2019 року з діагнозом хронічний холецистит, хронічний панкреатит, розповсюджений остеохондроз хребта, гіпертонічна хвороба ІІ ст, подагра, подагричний артрит (а.с. 200-213 том 1).

З 11 квітня 2024 року ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності на строк до 01 травня 2026 року (а.с. 17 том 2).

Згідно з висновком експерта № 6499 від 27 листопада 2024 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи за матеріалами справи № 645/3604/24, ситуація, що досліджується за справою, була для ОСОБА_1 психотравмувальною, внаслідок чого йому завдані душевні страждання (моральна шкода). Орієнтовний (можливий) розмір грошової компенсації за завдані душевні страждання (моральну шкоду), може складати 270 мінімальних заробітних плат в Україні, прийнятих на момент винесення відповідного рішення суду (а.с. 138-151 том 2).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Приписами частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2024 року у справі № 161/15015/22 (провадження № 61-6078св24).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовано виходив з того, що внаслідок перебування під слідством та судом позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув в силу прямої вказівки закону на підставі постановлення виправдувального вироку суду.

Порушене щодо ОСОБА_1 кримінальне провадження мало несприятливі наслідки для нього, оскільки він тривалий час був змушений захищатися від обвинувачення і доводити свою невинуватість, страждав від почуття невизначеності свого майбутнього. Позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушенням у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя.

Позивач, працюючи у правоохоронних органах з 1996 року, при цьому характеризуючись позитивно, був обвинувачений у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, що вочевидь вкрай негативно відобразилося на його престижі, репутації та суспільних стосунках, відновлення яких потребувало значних зусиль. У зв`язку з пред`явленням обвинувачення позивача було звільнено з органів внутрішніх справ, та він змушений був оскаржувати таке звільнення. Крім того, у ході досудового розслідування було допущено низку порушень вимог кримінального процесуального права, що підтверджується виправдувальним вироком суду.

Суд першої інстанції правильно визначив строк перебування позивача під слідством та судом з 26 грудня 2012 року (з моменту повідомлення про підозру) до 10 серпня 2021 року (набрання чинності виправдувальним вироком суду після його перегляду в апеляційному порядку), що складає 8 років 7 місяців 15 днів.

Як вбачається зі статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000,00 грн.

Отже, враховуючи мінімальний розмір заробітної плати (8000,00 грн) за кожен місяць перебування під слідством чи судом (103,5 місяців) мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 103,5 місяці * 8000,00 = 828 000,00 грн.

Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, їх значну тривалість протягом 103,5 місяців, вимушені зміни у житті позивача, розрив сімейних зв`язків з дружиною, ступінь зниження його репутації, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 828 000,00 грн, що відповідає мінімальному, визначеному законом, в повній мірі є достатнім для компенсації спричинених моральних страждань.

Вимагаючи відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 140 000,00 грн, позивач належним чином не мотивував своїх вимог, не навів аргументів, чому відшкодування має складати саме такий розмір, що у п`ять разів перевищує передбачений законом мінімум відшкодування моральної шкоди у вказаній категорії справ.

Як вбачається з матеріалів справи, запобіжні заходи та заходи процесуального примусу, передбачені КПК України, до ОСОБА_1 не застосовувались, позивач не перебував під вартою, до нього не застосовувались інші обмеження особистих прав і свобод. Будь-яких доказів щодо застосування до нього насильства чи тиску з боку правоохоронних органів, звернення за медичною допомогою після затримання позивачем не надано. ОСОБА_1 надано докази щодо неодноразового перебування на лікуванні, встановлення йому 2 групи інвалідності, однак не підтверджено, що його захворювання і погіршення стану здоров`я викликані саме незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Доказів щодо наявності безпосереднього причинного зв`язку між притягненням його до відповідальності і смертю його батька позивачем не надано.

Згідно висновку судово-психологічної експертизи розмір 270 мінімальних заробітних плат є лише орієнтовним (можливим) розміром грошової компенсації за завдані душевні страждання, а отже, не є беззаперечним для суду, тож суд має право не погодитись з таким висновком та оцінювати його у сукупності з іншими доказами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності збільшення розміру відшкодування йому моральної шкоди колегія суддів не приймає.

Доводи апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем не вносилися, і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема Законом України «Про Державний бюджет України».

До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24), від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24 (провадження № 61-9822св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24).

Крім того, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» відсутні. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24).

Доводи апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури в частині помилкового розподілу судових витрат на проведення судово-психологічної експертизи колегія суддів відхиляє, оскільки, з урахуванням категорії справи, вважає за можливе відшкодувати за рахунок держави витрати позивача на проведення експертизи повністю, а не частково.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 61 377,00 грн учасниками справи не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Апеляційні скарги як ОСОБА_1 , так і Харківської обласної прокуратури не містять окремих доводів щодо незгоди з додатковим рішенням суду про стягнення судових витрат, воно оскаржується лише як похідне від основного рішення за наслідками вирішення спору про відшкодування шкоди. З огляду на викладене, оскільки рішення суду по суті спору залишено без змін, підстав для скасування чи зміни додаткового рішення колегія суддів також не вбачає.

Оскільки апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та керівника Харківської обласної прокуратури Андрія Кравченка залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року в оскаржуваній частині та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина

.