Справа № 454/65/25 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.І.
Провадження № 22-ц/811/2982/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
Провадження № 22-ц/811/1398/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Іванової О.О.

з участю: ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року та на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що Червоноградською міською радою в 2019р. церкві Пресвятої Богородиці Владичиці України богослужіння проводить Володимир Ващук було виділено дві земельні ділянки, загальною площею 0,5340га., для будівництва споруд призначених для харчування малозабезпечених громадян. Земельні ділянки виділені безкоштовно в постійне користування. Зазначав, що пройшло більше 15 років, однак відсутній проект на вказані споруди, а по факту є крита автостоянка на 150 автомобілів. З приводу цього позивач звернувся у відділення поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення де розпочато досудове розслідування. Також за його заявою земельна комісія та інші представники Шептицької міської ради 04 грудня 2024р. виїхали на місце розташування земельної ділянки і склали акт згідно якого на земельній ділянці розташована автомобільна стоянка.

Також зазначив, що цій же церкві в 2013р. Червоноградська міська рада безкоштовно виділила земельну ділянку під проведення Хресної Дороги і в 2014р. церква одержала Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно державної програми було виділено 1 389 000 грн. на будівництво футбольного поля, і на цій ділянці за бюджетні кошти зроблено реконструкцію не існуючого футбольного поля. Зазначає, що за ухвалою слідчого судді також відкрито кримінальне провадження.

Вказував, що у обох випадках він діяв згідно закону та жодної боротьби з церквою чи священниками в його діях не було.

Натомість, у мережі Фейсбук відповідачем розміщено публікацію про те, що він ніби бореться із священниками та церквою, зокрема священниками які є капеланами. Станом на 01 січня 2025р. вказану публікацію переглянули 9500 громадян та перегляди продовжуються.

На кожному кроці від громадян він вислуховує приниження, докори з приводу чого змушений був виправдовуватися. Вказані докори і приниження негативно відобразилися на його здоров`ю як людини з інвалідністю другої групи і тому він вимушений приймати ліки. Спричинену йому моральну шкоду оцінював у 100 000 грн. із врахуванням кількості переглядів публікації.

З врахуванням зазначених обставин просив стягнути із ОСОБА_3 у його користь 100 000грн. відшкодування моральної шкоди, зобов`язати відповідача видалити публікацію та розмістити на своїй сторінці спростування публікації.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської областівід 16 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди - залишено без руху. Надано позивачу строк, що не перевищує п`яти днів з дня вручення йому ухвали, для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

28 січня 2025р. ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків та подано додаткову вимогу (уточнений позов) із урахуванням усунутих недоліків.

У новій (уточненій ) позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що 18 серпня 2019р. згідно наказу 39 р/р від 31 липня 2019р. по 31 серпня 2019р. Управління Державного агенства рибного господарства у Львівській області він приймав участь в проведенні рибоохоронного рейду, як громадський інспектор. В ході рейду було виявлено на технічному каналі Добротвірської ТЕС двох браконєрів, які проводили вилов риби шляхом багріння. Інспектор рибоохорони підійшов до цих осіб, якими виявилися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та роз`яснив їм, що відносно них буде складено протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 85 КУпАП. Зазначав, що вказані особи для уникнення відповідальності вдарили рибінспектора в спину і кинули у воду. 17 жовтня 2019р. Кам`янка-Бузьким судом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 85 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 340грн.

Зазначав, що при складанні протоколу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також погрожували йому фізичною розправою і він сім разів звертався на лінію 102. Відповідач працюючи у Адвокатському об`єднанні ОСОБА_6 , який є адвокатом Кравець В.Ю. та ОСОБА_5 свідомо поширює в мережі ОСОБА_7 неправдиву інформацію про те, що останні риби не ловили, просто відпочивали з однією вудочкою, а рейдова група рибоохорони вчинила незаконні дії відносно них. Позивач під публікаціями відповідача неодноразово писав коментарі, що публікація є неправдивою, є приниженням його і учасників рейдової групи, повідомляв про притягнення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності. Зазначав, що на його коментарі не було жодного реагування із сторони відповідача. Публікацію переглянули тисячі громадян перед якими позивачу приходиться виправдовуватися. Крім цього зазначав, що згідно відповіді Шептицького РВП ГУНП у Львівській області відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проводиться досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 384 КК України. ОСОБА_1 вказував, що його як колишнього депутата обласної ради і громадського рибінспектора знають багато людей, тому йому приходиться вислуховувати докори і приниження та кожному пояснювати. Вказане негативно відобразилося на його здоров`ї, він вимушений приймати ліки, заспокійливе, відчуває щоденні душевні страждання. Враховуючи стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, що необхідні для відновлення попереднього стану, вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 100 000грн. буде достатнім та розумним.

Просив стягнути із ОСОБА_3 у його користь 100 000грн., зобов`язати відповідача видалити публікацію відносно позивача, яку він розмістив на своїй сторінці в соціальних мережах, а також розмістити спростовуючу публікацію.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації репутації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

27 березня 2025 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Пащук А.І. звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення. У зв`язку із відмовою судом позивачу у задоволенні позову просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в сумі 4 000грн.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу сумі 2000 грн.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року та додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року покликається на те, що інформація, розповсюджена ОСОБА_3 на його сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» про те, що « ОСОБА_8 бореться з церквою і священниками» не відповідає дійсності і порочить його честь і гідність.

Дізнавшись про те, що священик ОСОБА_9 отримує дохід із земельних ділянок, виділених для допомоги соціально незахищеним верствам населення, організувавши платну стоянку для автомобілів та побудувавши футбольне поле, на якому за плату проводяться тренування футболістів, звернувся з відповідними заявами до Бюро економічної безпеки.

Внаслідок поширення відповідачем неправдивої інформації, яку переглянуло більш як 9.5 тис. людей він змушений виправдовуватися перед мешканцями міста, які знають його як колишнього депутата Львівської обласної ради, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року ОСОБА_1 покликається на те, що справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відтак судове засідання не проводилося і учасники справи не надавали пояснення, а поданий відповідачем відзив на позовну заяву не стосується даної справи, тому відсутні підстави для стягнення з нього на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Просить додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року скасувати.

10 липня 2025 року на адресу суду від представника ОСОБА_3 ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає апеляційну скаргу необгрунтованою, без чіткого викладу обставин та правового обгрунтування. Просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 в підтримання доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вважав, що поширена інформація відповідачем, що він ніби бореться із священниками та церквою, зокрема священниками які є капеланами, та інформації ніби ОСОБА_4 та ОСОБА_5 риби не ловили, просто відпочивали з однією вудочкою, а рейдова група рибоохорони вчинила незаконні дії відносно них, є недостовірною, порушує його особисті немайнові права, та спричинила йому моральну шкоду.

В матеріалах справи (а.с.9) наявний диск із відеозаписом тривалістю 38 секунд, де відповідач записав звернення і помістив його у соціальну мережу Facebook про те, що колишній депутат Львівської обласної ради, а сьогодні громадський активіст бореться із священниками та капеланами які допомагають військовим а в кінці відео назвав прізвище ОСОБА_11 .

Також в матеріалах справи (а.с.30) наявний диск із відеозаписом тривалістю 33 секунди де відповідач записав звернення і помістив його у соціальну мережу Facebook про те, що два хлопці тримали електроудочки, але їх затримували як бандитів, і ОСОБА_11 наносив їм удари в живіт і це зафіксовано на відео.

Автором оскаржуваного відеозапису є ОСОБА_3 , який створив та поширив оскаржувану інформацію, що не заперечує сам відповідач.

Таким чином, відповідачем поширено оскаржувану інформацію серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення в мережі Facebook у вільному доступі, яка стосується позивача.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов:

наявність моральної шкоди;

протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди;

наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою;

вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необгрунтованість вимог ОСОБА_1 . Висловлювання відповідача ОСОБА_3 є оціночними судженнями, які в силу вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості та відповідно не можуть бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово обирався депутатом Шептицької міської ради, був депутатом Львівської обласної ради, є відомим місцевим громадським активістом, активно контролює роботу органів місцевого самоврядування в м. Шептицькому, тому мав бути готовим до того, що і його діяльність також буде піддаватися контролю, а можливо і критиці.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Статтею 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, які охороняються цивільним законодавством.

Частинами 1,4,7 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Пунктом 18 Постанови зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Відповідно до ч.1,6 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Згідно вимог ст.ст.297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до положень ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47).

Судом першої інстанції встановлено, що на наданому позивачем відео відповідач говорить про те, що рибалки сиділи із звичайною вудочкою, ОСОБА_1 наносив удар кулаками в живіт двом чоловікам, та на підтвердження таких дій позивача зсилається на ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області у справі №446/640/22 від 25 равня 2022р. про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 125 КК України, де потерпілими є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Натомість позивач в обгрунтування своїх вимог покликався на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 постановами Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019р. були притягнутими до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 85 КУпАП.

Разом з тим, згідно змісту позовних заяв, ОСОБА_1 як на підставу приниження його честі та гідності зазначає на поширення відповідачем інформації, про те, що він воює проти священника УГКЦ ОСОБА_12 , який є капеланом ЗСУ, а в іншому випадку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 риби не ловили, відпочивали із однією вудочкою, а рейдова група вчинила незаконні дії щодо них.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначена інформація містить власне тлумачення відповідача щодо подій, оціночне переконання відповідача, оціночні судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів, тобто, викладення інформації через власні погляди автора з використанням мовно-стилістичних засобів.

Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо, а оціночні судження спростуванню не підлягають.

Суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц (провадження № 61-319св21), від 24 червня 2021 року у справі № 552/1030/20 (провадження № 61-18186св20).

Отже, у даному конкретному випадку, аналізуючи інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною, такою, що носить образливий характер, та зобов`язати відповідача її спростувати, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та враховуючи вимоги зазначених вище актів законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що зазначена інформація, викладена відповідачем у соціальній мережі Facebook, є нічим іншим, як оціночними судженнями, які містять виключно критичну суб`єктивну думку відповідача відносно позивача.

Вжиті відповідачем висловлювання в формі суб`єктивних висновків та коментарів за участі позивача, є оціночними судженнями, а тому не підлягають спростуванню або доведенню їх правдивості, тому висловлення відповідачем оціночних суджень виключає поширення ним недостовірної інформації, яка могла б бути спростована з урахуванням положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди необхідно зазначити, що відповідно до ст.ст.23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

А тому, вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відмовою в позові про захист честі, гідності та ділової репутації позивачу, вимоги останнього щодо стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають, з чим також погоджується й суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивачем було подано до Сокальського районного суду Львівської області два позови до ОСОБА_3 , та через помилку, на усунення недоліків ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 16 січня 2025 року, ним подано інший текст, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 09 січня 2025 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 16 січня 2025 року, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

На виконання вимог вищенаведеної ухвали, позивачем до матеріалів справи долучено позовну заяву з усуненими недоліками.

Разом з тим, як убачається із змісту позовної заяви, поданої на виконання ухвали суду, вона стосується тих самих сторін, того самого предмета позову та тих самих підстав, що і позов у цій справі.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що позивач виконав вимоги ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви, уточнив формулювання своїх вимог і фактично реалізував своє право на розпорядження позовом у межах даного провадження.

Твердження апелянта, що така заява стосувалася іншої справи, спростовується її змістом та ідентичністю сторін, предмета й підстав позову.

Доказів, що позивач мав інший намір або що суд перекрутив його волевиявлення, апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції, оцінюючи заяву позивача, діяв у межах процесуальних повноважень та відповідно до принципу переваги змісту над формою.

Оскільки вимоги ухвали про усунення недоліків були фактично виконані, суд обґрунтовано визнав подану заяву уточненням позову й продовжив розгляд справи по суті.

Порушень норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи, апеляційний суд не встановив.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо нібито неправомірного врахування судом першої інстанції поданої заяви є необґрунтованими і спростовуються матеріалами справи.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника відповідача адвоката Пащука А.І. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає до часткового задоволення та слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

З такими висновками колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач в обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу надав: договір про надання правової допомоги №020401/25 від 04 лютого 2025 року, додаток до договору про надання правової допомоги від 04 лютого 2025 року, акт виконаних робіт від 21 березня 2025 року, платіжну інструкцію від 21.03.2025.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Враховуючи складність справи (про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди), часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт (написання відзиву), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно дійшов висновку, що розмір витрат на оплату правничих послуг адвоката в сумі 2 000 грн. є співмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг.

На переконання суду апеляційної інстанції, склад та розмір витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у даній справі підтверджений відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач заяви про зменшення таких витрат ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не подавав.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа розглядалась в спрощеному порядку, жодного засідання не було проведено та сторони не надавали пояснень, не доводять неспівмірності витрат понесених стороною відповідача, як цього вимагає ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги, що поданий відповідачем відзив не має нічого спільного з позовною заявою, суд оцінює критично, оскільки поданий представником ОСОБА_3 адвокатом Пащуком А.І. відзив стосується даної справи №454/65/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач не виклав заперечень щодо розміру витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу, а тому відповідно постанови ВС від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи та за відсутності обгрунтованих заперечень.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення суду першої інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.