г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 177/1766/25
Номер провадження 2/213/1903/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Алексєєва О.В., за участі секретаря судового засідання Довгої А.В., розглянув у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань №3 в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін цивільну справу №177/1766/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №22.10.2024-100000298 у розмірі 25 899,53 грн, посилаючись на те, що 22 жовтня 2024 року між відповідачем та ТОВ «Споживчий центр» укладений вказаний кредитний договір, згідно з умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 9 000,00 грн на споживчі цілі. Позивач свої зобов`язання згідно з умовами договору виконав, надавши позичальнику кредитні кошти, але позичальник взяті на себе зобов`язання не виконує, що призвело до виникнення заборгованості.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2025 року справа за даним позовом передана до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за територіальною підсудністю.

19 серпня 2025 року вищевказана цивільна справа надійшла до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

22 серпня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

11 вересня 2025 року витребувано докази.

26 вересня 2025 року витребувані докази надійшли до суду.

17 жовтня 2025 року витребувано докази.

28 жовтня 2025 року витребувані докази надійшли до суду.

03 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.

Сторони в судове засідання не викликались.

Представник відповідача Скользнєва В.В. подала відзив на позов, позовні вимоги не визнає. Зазначила, що позивачем не доведено факту надання відповідачу кредиту в сумі, зазначеній в позовній заяві. З наданої довідки неможливо встановити кому саме належить банківська картка № НОМЕР_1 на яку було здійснено переказ коштів. Доказами, які підтверджують її розмір, є первинні документи, оформлені згідно з нормами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Проте позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів, які б свідчили про виникнення у відповідача за кредитним договором зобов`язання з погашення заборгованості. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу. Також представник відповідача надала заяву про залишення позову без розгляду, оскільки позивачем не надано доказів на виконання ухвали суду.

Представником позивача надано відповідь на відзив, де вказує, що позивач не може надати первинні бухгалтерські документи, оскільки не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку. Зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування коштів, представник відповідача не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку № НОМЕР_1 , який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу. Електронний платіжний засіб відповідач зазначав в системі самостійно, інша інформація щодо рахунку відповідача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею, якою володіє виключно банк-емітент картки. У разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного утримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів не відбувалась, а тому наданий лист ТОВ «УПР» про перерахування коштів є належним доказом. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Просить позовні вимоги задовольнити.

Фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалась.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом установлено, що 22 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» укладено електронний кредитний договір №22.10.2024-100000298 (кредитної лінії).

Позивачем було отримано інформацію центрального вузла системи BankID НБУ щодо ідентифікації позичальника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 9 000,00 грн, строком на 140 днів з дати його надання, дата повернення кредиту 10 березня 2025 року. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит.

Пунктом 7 Кредитного договору встановлена комісія, пов`язана з наданням кредиту 20% від суми кредиту та дорівнює 1 800 грн 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту

Пунктом 15 Кредитного договору передбачена сплата неустойки у розмірі 90,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

На виконання умов договору відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі

9 000,00 грн, шляхом перерахунку на його картку № НОМЕР_1 за допомогою сервісу онлайн платежів iPay.ua, що також підтверджується випискою руху коштів за картковим рахунком відповідача за 22 жовтня 2024 року.

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».

У довідці-розрахунку позивача зазначено, що заборгованість становить 25 899,53 грн та складається з: 9 000,00 грн основної суми боргу; 11 340,00 грн проценти; 1 059,53 грн комісія; 4 500,00 грн неустойка.

Також, позивачем надано детальний розрахунок заборгованості із зазначенням періодів та сум нарахування.

Зміст спірних правовідносин.

Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань.

Норми права, які застосовує суд.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до пункту 6 частини 1 цієї статті Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

У відповідності до ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Нормою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За приписами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання .

Статтею 550 ЦК України, передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання.

Законом України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII законодавець залишив за банком можливість встановлення комісії під час укладення кредитних договорів.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення електронного кредитного договору з відповідачем та порушення ним взятих на себе зобов`язань.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи відповідача та його представника про те, що у матеріалах справи відсутні бухгалтерські документи, що підтверджують видачу кредиту, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання представника відповідача на відсутність первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували переказ коштів є безпідставним.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.

Отже, відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів не є підставою для висновку про невиконання умов договору кредитодавцем та неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором.

Позивачем на підтвердження факту перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача надано довідку оператора платіжних послуг ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» ТОВ «УПР». Зазначена довідка дає можливість ідентифікувати номер кредитного договору, розмір наданого кредиту, реквізити платіжної картки, ідентичні зазначеним відповідачем у кредитному договорі, дату зарахування коштів.

Суд вважає, що зазначена інформаційна довідка відповідає вимогам ч.3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» та підтверджує факт надання кредитних коштів.

Отримання позичальником грошових коштів за кредитним договором також підтверджується випискою руху коштів за картковим рахунком відповідача за 22 жовтня 2024 року.

Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок.

Доводи про недоведеність факту переказу відповідачу кредитних коштів, які викладені у відзиві, не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються письмовими доказами у справі. Доказів зворотного не надано.

Суд не приймає до уваги додані до позовної заяви довідку-розрахунок про стан заборгованості ОСОБА_2 та додаток до позовної заяви, який має назву «bank ID 2025-07-01T163936.164», що стосується ОСОБА_3 , як такі, що що не стосуються предмета доказування.

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Судом встановлено, що відповідач належним чином був повідомлений про кредитні умови, нарахування процентів, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит.

Укладаючи кредитний договір, відповідач як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із зазначенням всіх обов`язкових умов, ознайомився із запропонованими фінансовою установою умовами та своїм підписом надав згоду зі всіма умовами кредитного договору.

Відповідач не надав належних доказів на підтвердження невідповідності розміру нарахованих процентів умовам договору, відсутності заборгованості за кредитом, доказів на спростування розрахунку заборгованості та свій розрахунок.

Отже обставини, на які відповідач посилається як на підстави своїх заперечень проти позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Також, заява представника позивача про залишення позову без розгляду внаслідок невиконання позивачем ухвали суду від 17 жовтня 2025 року про витребування доказів задоволенню не підлягає, оскільки 28 жовтня 2025 року від позивача до суду надійшли витребувані судом докази.

Натомість судом встановлено порушення відповідачем обов`язку з повернення кредитних коштів та сплати процентів за його користування.

Разом з тим, стягнення неустойки у період дії воєнного стану не відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 399,53 грн, що складається з: 9 000,00 грн основної суми боргу, 11 340,00 грн проценти, 1 059,53 грн комісія.

При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2 001,51 грн.

Окрім того, відповідач просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Відповідно до приписів ст.133,137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі

№922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження обґрунтованості витрат на оплату правничої допомоги надано: копію договору про надання правничої допомоги від 20 серпня 2025 року, копію акту здачі-прийняття наданих послуг від 20 серпня 2025 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 20 серпня 2025 року на суму 6 000,00 грн.

Отже, надані відповідачем докази підтверджують факт надання відповідачу правничої допомоги та в матеріалах справи наявні докази щодо оплати витрат на правничу допомогу у заявленому до відшкодування розміру.

На підставі п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд в постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Представником позивача надано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу відповідача до розміру 3 000,00 грн. Зазначив, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є необґрунтованим, значно завищеним та непропорційним до предмета та ціни позову.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу відповідача, на переконання суду, не є очевидно завищеним, обсяг наданих послуг відповідає тому, що був наданий у рамках даної справи, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню підтверджені належними письмовими доказами понесені відповідачем судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4957,51 грн.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 13, 81, 89, ч.1 ст.141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №22.10.2024-100000298 від 22 жовтня 2024 року в розмірі 21 399 (двадцять одна тисяча триста дев`яносто дев`ять) грн 53 коп., що складається з: 9 000,00 грн основної суми боргу, 11 340,00 грн проценти, 1 059,53 грн комісія.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2 001 (дві тисячі одна) грн 51 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4957 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) грн 51 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр", адреса: вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, Код ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Представник відповідача: Скользнєва Валерія Владиславівна, адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Дата складення повного судового рішення 07 листопада 2025 року.

Суддя О.В. Алексєєв