КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1345/20 Головуючий у суді І інстанції Ларіонова Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року у справі за позовом першого заступника керівника Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року перший заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва (колишня назва - Київська місцева прокуратура № 7) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому, з урахуванням уточнень, просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , оформлену записом, вчиненим 29 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за № 39062178 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 385).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 незаконно вибула з власності Київської міської ради на підставі підробленого рішення суду. Фактично позов прокурора спрямований на відновлення порушення інтересів держави та права комунальної власності на спірну квартиру, оскільки позовні вимоги стосуються скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Прокурор вказував, що між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - АТ «ХК «Київміськбуд») укладено інвестиційний договір № 176/1-11 від 01 квітня 2011 року «Про фінансування та завершення виконання робіт з будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 », за умовами якого Управління здійснило фінансування будівництва 24 квартир у цьому будинку.

Відповідно до акту № 115 від 15 листопада 2013 року ПАТ «ХК «Київміськбуд» передало Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 24 квартири у житловому будинку по АДРЕСА_3 , в тому числі і квартиру № 119 .

Згідно акту прийому-передачі № 114 від 12 липня 2017 року Подільська районна в м. Києві державна адміністрація отримала від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) квартиру АДРЕСА_1 під службове житло для вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства.

Отже, Київська міська рада, яка є законним власником вказаної квартири, наділена правами володіння, користування та розпорядження щодо цього майна, розпорядилась квартирою та передала її для користування Подільській районній в м. Києві державній адміністрації.

У той же час встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 29 грудня 2017 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 74,3 кв. м, житловою площею 37 кв. м, за ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 39062178 від 29 грудня 2017 року).

Підставою виникнення права власності у відповідачки зазначено рішення Подільського районного суду м, Києва, б/н від 20.11.2015.

З реєстраційної справи встановлено, що право власності на спірну квартиру приватним нотаріусом зареєстровано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у цивільній справі № 758/5953/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа.

Проте, Подільським районним судом м. Києва під № 758/5953/15-ц розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_5 у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа.

Таким чином, справа № 758/5953/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 у Подільському районному суді м. Києва не розглядалась та рішення на її користь не ухвалювалось.

Крім того, згідно висновку технічної експертизи документів № 8-4/1457 від 16 серпня 2018 року відбитки гербової печатки на рішенні Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі № 758/5953/15-ц, яке було подано ОСОБА_1 для реєстрації права власності на вказану квартиру нанесені не печаткою Подільського районного суду м. Києва, що також свідчить про те, що рішення суду, яке стало підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачкою, є підробленим.

Вищевказана реєстрація надає відповідачці право власності на спірне майно без дотримання встановленої законодавством процедури, тому з метою захисту порушеного права територіальної громади на спірне майно прокурор звернувся до суду з відповідним позовом про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року позов задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , оформлену записом, вчиненим 29 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за № 2452438 про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 385 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 39062178 від 29 грудня 2017 року).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури м. Києва судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що первинна реєстрація права власності відповідачки на спірну квартиру проведена на підставі підробленого рішення суду, а тому така державна реєстрація права власності, оформлена записом за № 2452438 від 29 грудня 2017 року, підлягає скасуванню.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Орел Р.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено коли і якому органу від АТ «ХК «Київміськбуд» була передана спірна квартира, а також хто пред`явив дану квартиру у квартирний відділ району і чи була передана вона експлуатуючій організації та яка організація була експлуатуючою.

Судом не перевірені повноваження прокурора на пред`явлення цього позову, оскільки до позовної заяви був доданий лист від 15 квітня 2019 року вих. № 77-1967вих.19 до Київської міської ради без доказів направлення останній. При цьому в матеріалах справи відсутня відповідь Київської міської ради щодо звернення в її інтересах прокуратурою до суду, що є порушенням статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурором також був наданий лист від 15 квітня 2019 року вих. № 77-1968вих.19 до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації без доказів його направлення, а відповідь державної адміністрації у вигляді листа № 106-3184 від 19 квітня 2019 року, яка наявна в матеріалах справи, підписана керівником апарату, який не є уповноваженим на підписання таких листів та вирішення відповідних справ.

Крім того, відповідачка вважає, що суд взяв до уваги докази, які є недопустимими, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Доказами, якими обґрунтовує позов прокурор, є матеріали кримінального провадження № 0001004, однак позивач не скористався своїм правом, передбаченим статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України, подати цивільний позов у кримінальній справі.

Тільки після набрання законної сили обвинувального вироку суду про засудження конкретної особи за вчинення кримінальних правопорушень є допустимим використовувати в позовній заяві з детальним висвітленням конкретних обставин кримінальних правопорушень та в стверджувальній формі про вчинення конкретними особами із зазначенням їх прізвищ вказаних кримінальних правопорушень.

Допустимим є розголошення іншим особам інформації відомостей досудового розслідування з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Матеріали цивільної справи не містять дозволу слідчого або прокурора, що є порушенням норм матеріального та процесуального права.

Також стверджує, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме скасування державної реєстрації права власності на квартиру є неналежним, що передбачає відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор Подільської окружної прокуратури м. Києва просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонам доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Орел Р.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її вимоги.

Прокурор Корж О.А. та представник Київської міської ради - Городок Ю.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Подільська районна в м. Києві державна адміністрація явку свого представника в судове засіданняне забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2011 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі - Управління) та АТ «ХК «Київміськбуд» (далі - замовник) укладено інвестиційний договір № 176/1-11 на фінансування та завершення виконання робіт з будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 .

Згідно із пунктом 1.1 вказаного договору замовник зобов`язується забезпечити відповідно до проектно-кошторисної документації фінансування та завершення виконання робіт згідно з результатами проведеного тендеру від 16 лютого 2011 року з будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 та введення його в експлуатацію у встановлений строк.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що Управління здійснює фінансування будівництва 24 квартир у цьому будинку.

Відповідно до акту № 115 від 15 листопада 2013 року ПАТ «ХК «Київміськбуд» передало Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 24 квартири у житловому будинку по АДРЕСА_3 , в тому числі і квартиру № 119 .

Згідно акту прийому-передачі № 114 від 12 липня 2017 року Подільська районна в м. Києві державна адміністрація отримала від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) квартиру АДРЕСА_1 під службове житло для вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства.

29 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 74,3 кв. м, житловою площею 37 кв. м, за ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 39062178 від 29 грудня 2017 року).

Підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 є рішення суду, серія та номер: б/н, видане 20.11.2015, видавник: Подільський районний суд м. Києва.

В матеріалах справи міститься рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року (справа № 758/5953/15-ц), яким визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу цієї квартири, зареєстрованого 28 лютого 1997 року за № 575 Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна».

З листа Київської місцевої прокуратури № 7 від 14 березня 2018 року № 77-1037 вих.18 вбачається, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 00010004 від 13 березня 2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, щодо факту незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Києва об`єкту нерухомості по АДРЕСА_6 , площею 74,3 кв. м. З метою перевірки факту використання невстановленими особами підробленого судового рішення Київська місцева прокуратура № 7 звернулась до Подільського районного суду м. Києва про надання належним чином завіреної копії рішення від 20 листопада 2015 року у справі № 758/5953/15-ц.

З отриманого із Подільського районного суду м. Києва копії судового рішення від 20 листопада 2015 року у справі № 758/5953/15-ц вбачається, що за вказаним номером розглянуто позов ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_5 у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу.

Цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на спірну квартиру у Подільському районному суді м. Києва взагалі не розглядались і рішення на її користь не ухвалювались.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 13 березня 2018 року СВ Подільського УП ГУ НП в м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00010004 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме за фактом того, що невстановлені особи, використовуючи підроблені документи, заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , яку 12 липня 2017 року Подільська районна в м. Києві державна адміністрація отримала від Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

В межах даного кримінального провадження 14 березня 2018 року СВ Подільського УП ГУ НП в м. Києві було розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, за фактом того, що невстановлені особи, використовуючи підроблене рішення Подільського районного суду м. Києва, заволоділи квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно із висновком технічної експертизи документів № 8-4/1457 від 16 серпня 2018 року відбитки гербової печатки на рішенні Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі № 758/5953/15-ц, яке було подано ОСОБА_1 для реєстрації права власності на вказану квартиру, нанесені не печаткою Подільського районного суду м. Києва.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року (справа № 758/3229/18) накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 385, яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2018 року ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою накладено арешт на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 385, яка на праві власності належить ОСОБА_3 , із забороною розпоряджатися та вчиняти будь-які інші дії щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 385, але без заборони користуватися зазначеною квартирою.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2020 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер: б/н, виданий 20.11.2015, видавник: Подільський районний суд м. Києва.

Згідно листа відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 20 лютого 2018 року № 22 за актом прийому-передачу від 12 липня 2017 року № 114 отримана Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) як службове житло для вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства, до числа службових житлових приміщень не включалась.

Згідно листа відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 лютого 2018 року № 106/25-72 квартира АДРЕСА_1 не приватизовувалась.

З листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 серпня 2018 року № 062/14-10212 вбачається, що згідно з даними реєстрових книг квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась.

Відповідно до листа Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 вересня 2019 року № 106-7192 зареєстровані особи у спірній квартирі відсутні.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У пункті 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частини третя, четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (частини третя, четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, перевіряючи повноваження прокурора на пред`явлення цього позову, виходив з того, що Київської міською радою не були вжиті заходи реагування для усунення порушень законодавства, у тому числі шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, внаслідок чого інтереси держави залишились незахищеними. Подільська окружна прокуратура м. Києва повідомила Київську міську раду про подачу позовної заяви до суду.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Так, Подільська районна в м. Києві державна адміністрація ще 27 лютого 2018 року звернулась до Подільського УП ГУ НП України в м. Києві із заявою про вчинення злочину, в якій навела обставини, за яких за ОСОБА_1 було незаконно зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 26, 27, 30, т. 1).

15 квітня 2019 року Київська місцева прокуратура № 7 звернулась до Київської міської ради із листом, в якому вказала обставини незаконного вибуття із власності територіальної громади м. Києва квартири АДРЕСА_1 і просила повідомити, чи вживались Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру щодо повернення вказаної квартири у комунальну власність (а.с. 66, т. 1).

На вказаний лист Київською міською радою в особі Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) була надана відповідь від 25 квітня 2019 року про те, що заходи цивільно-правового характеру щодо витребування квартири з незаконного володіння не вживались і було висловлене прохання вжити такі заходи в інтересах Київської міської ради (а.с. 67, т. 1).

15 квітня 2019 року Київська місцева прокуратура № 7 з аналогічним листом звернулась також до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 68, т. 1), на який 23 квітня 2019 року отримала відповідь із повідомленням, що 27 лютого 2018 року Подільська районна в м. Києві державна адміністрація зверталась до Подільського УП ГУ НП України в м. Києві із заявою про вчинення злочину і просила прокурора звернутись до суду за захистом прав територіальної громади м. Києва. Відповідь Подільської районної в м. Києві державної адміністрації лист № 106-3184 від 19 квітня 2019 року, яка наявна в матеріалах справи, підписана керівником апарату (а.с. 69, т. 1).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що керівник апарату Подільської районної в м. Києві державної адміністрації не є уповноваженим на підписання таких листів та вирішення таких справ, що є порушенням статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а отже прокурор не був уповноважений на пред`явлення позову у даній справі. Вказаною нормою не визначено ні зміст документа, яким надається як відповідь на запит прокурора, ні вимоги до його підписанта, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави ставити під сумнів повноваження прокурора на пред`явлення позову у цій справі з наведених відповідачкою підстав.

Суд першої інстанції дослідив підстави для звернення прокурора з позовом і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Зокрема, суд встановив, що у позовній заяві перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 обґрунтовував порушення інтересів держави у суді, визначив органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначених органів щодо захисту законних інтересів держави, а саме Київська міська рада та Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, всупереч покладених на них завдань щодо звернення до суду із позовом про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 , не вжили заходів для усунення порушень прав територіальної громади м. Києва, а тому немає підстав, які б унеможливлювали розгляд пред`явленого позову.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

При цьому державна реєстрація це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло, зокрема, на підставі правочину, при цьому факт реєстрації права власності на нерухоме майно є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

В силу приписів статей 317, 319 ЦК України володіти, користуватися, розпоряджається майном має право його власник.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції, спірна квартира знаходилась у новозбудованому будинку, була передана у власність територіальної громади забудовником АТ «ХК «Кивміськбуд» на підставі інвестиційного договору № 176/1-11 від 01 квітня 2011 року, не передавалась органами місцевого самоврядування у власність чи користування громадянам чи юридичним особам і право власності на неї не реєструвалось.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що із матеріалів справи не зрозуміло якому саме органу місцевого самоврядування забудовником була передана квартира не мають вирішального значення для вирішення даної справи.

Як вбачається із матеріалів справи, позов прокурором пред`явлений в інтересах держави в особі Київської міської ради та Подільської районної в м. Києві державної адміністрації на захист права власності територіальної громади м. Києва на комунальне майно.

Судом встановлено, що саме між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та АТ «ХК «Київміськбуд» був укладений інвестиційний договір № 176/1-11 від 01 квітня 2011 року і саме на виконання цього договору відповідно до акту № 115 від 15 листопада 2013 року були передані забудовником Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради 24 квартири в будинку АДРЕСА_3 , в тому числі і квартира № 119 .

В подальшому, на підставі акту № 114 від 12 липня 2017 року вказана квартира була передана від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації.

Тобто квартира у будь-якому випадку належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, а тому всі інші проміжні акти, які укладались між названими адміністративними органами щодо передачі цієї квартири один одному, не мають юридичного значення і не спростовують право територіальної громади м. Києва, яка діє через свої органи місцевого самоврядування, володіти комунальним майном. Підставою для визнання спірної квартири комунальним майном є інвестиційний договір від 01 квітня 2011 року і акт передачі від 15 листопада 2013 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державній реєстрації прав підлягає в тому числі і право власності (стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

В силу вимог частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Частиною другою статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії.

Відповідно до пункту 4 частини першої, частини другої статті 18 вказаного Закону одним з етапів проведення державної реєстрації прав є перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно із частиною першою статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншим нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

У разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи (пункт 3 частини першої статті 2 вказаного Закону).

У пункті 46.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) визначено, що «відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 02 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц)».

Як вбачається із копії матеріалів реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_1 29 грудня 2017 року звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. із заявою про реєстрацію права власності на квартиру і пред`явила рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі № 758/5953/15-ц, яким за нею визнано право власності на квартиру АДРЕСА_7 , та ухвалу цього ж суду від 17 грудня 2017 року про виправлення описки у рішенні.

На підставі цих документів державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. прийняла рішення про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру.

Як встановив суд першої інстанції в даній справі, рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року було підробленим, а отже правова підстава для набуття відповідачкою права власності на спірну квартиру була відсутня.

При цьому колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в тій частині, що суд своє рішення обґрунтував посиланням на недопустимий доказ, яким є матеріали кримінального провадження.

Підставою позову першим заступником керівника Подільської окружної прокуратури м. Києвазазначено вчинення реєстраційної дії державним реєстратором на підставі підробленого судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до пункту 2 частини другої статті 76 ЦПК України ці дані, зокрема, встановлюються висновками експертів.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини друга та третя статті 77 ЦПК України).

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду (частини перша, третя, шоста статті 84 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частина друга статті 95 ЦПК України).

Прокурор до матеріалів цивільної справи долучив матеріали реєстраційної справи, в яких містилась копія рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі № 758/5953/15-ц, яке було підставою для вчинення відповідної реєстраційної дії, а також рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року, надане цим судом на запит прокурора від 14 березня 2018 року, яке дійсно ухвалювалось у справі № 758/5953/15-ц з іншим суб`єктним складом. У суду відсутні підстави вважати, що ці докази були здобуті з матеріалів кримінальної справи і є такими, що не можуть бути розголошені без дозволу слідчого, прокурора у кримінальному провадженні.

Цих наданих прокурором доказів достатньо для того, щоб однозначно стверджувати, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 було зареєстроване безпідставно.

Також в матеріалах справи міститься висновок експерта від 16 серпня 2018 року, виготовлений на виконання постанови слідчого Семчук А.Р. від 14 серпня 2018 року у кримінальному провадженні, відповідно до якого відбитки гербової печатки на документі, що схожий на рішення судді Подільського районного суду м. Києва Декаленко В.С. по справі № 758/5953/15-ц, нанесені не печаткою, експериментальні зразки якої надані для дослідження.

Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зазначав, що висновок експертизи у кримінальному провадженні може бути доказом у цивільній справі та оцінюється судом відповідно до умов ЦПК України.

Інших матеріалів кримінального провадження до матеріалів даної цивільної справи не долучено, тому судом вони не досліджувались і таємниця слідства не розголошувалась.

Отже, суд першої інстанції побудував своє рішення на підставі належних і допустимих доказів, якими доведено, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі № 758/5953/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа, що стало підставою для реєстрації права власності відповідачки на квартиру, є підробленим.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що сама по собі державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності із фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, першочерговим є встановлення підстави, на якій особа набула це право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 920/728/18, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 23 листопада 2023 року у справі № 910/10496/22.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не набула у законний спосіб право власності на спірну квартиру, держана реєстрація цього права відбулась незаконно, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги відповідачки щодо неналежного способу захисту, обраного прокурором.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, частина третя статті 26 вказаного Закону № 1952-IV встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідно правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов як спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) про те, що умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

В ухвалі від 05 березня 2024 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи № 756/3036/20 на її розгляд, оскільки вона послідовно виснувала, що пред`явлення віндикаційного позову є ефективним саме у випадку неодноразового відчуження майна. У цьому разі задоволення віндикаційного позову до останнього набувача такого майна, за яким зареєстровано відповідне речове право, є підставою для внесення відповідних записів до реєстру, а тому оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника.

У разі ж якщо спірне майно не відчужувалось третім особам, то підстав для пред`явлення віндикаційного позову в цьому випадку немає. У такому разі при визначенні ефективного способу захисту прав іпотекодавця слід виходити із того, на якій підставі іпотечне майно вибуло з його власності, зокрема: якщо таке майно вибуло внаслідок реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем і в подальшому не перевідчужувалось третім особам, ефективним способом захисту є вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, та висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Предметом позову у цій справі є вимога першого заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Подільської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 385).

Наполягаючи на захисті порушеного права територіальної громади м. Києва саме у такий спосіб і не погодившись із доводами відповідачки про необхідність звернення до суду із віндикаційним позовом, прокурор вказував, що спірний об`єкт нерухомого майна належить до комунальної власності та відноситься до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, проте відповідне право не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а спірні правовідносини виникли саме на підставі проведення незаконної державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі підробленого рішення суду без її подальшого відчуження.

Тобто вказана квартира зареєстрована як об`єкт нерухомого майна виключно у підроблених документах, а відповідачка є її первинним недобросовісним набувачем. Прокурор вважає, що підстави для застосування у цій справі віндикації відсутні, натомість бажає скасувати державну реєстрацію права власності, що проведена на підставі підробленого судового рішення.

Отже, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є відновленням становища, яке існувало до порушення прав власника, та в повній мірі захистить право територіальної громади м. Києва, яке порушено відповідачкою.

Враховуючи наведене, встановивши, що порушення прав та інтересів територіальної громади м. Києва відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірну квартиру 29 грудня 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені першим заступником керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади на належне їй майно.

Подібні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року та від 21 червня 2023 року у справі № 716/1990/17.

В частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав відмовляти у задоволенні позову першого заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Подільської районної в м. Києві державної адміністрації з тих мотивів, що у цьому випадку належним способом захисту прав є звернення до суду з вимогами про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди відповідачки з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Суд першої інстанції вірно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідачки не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній