ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 389/4127/23

провадження № 61-11970св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Тупало Максим Петрович, на постанову Кропивницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

від 25 серпня 2025 року і ухвалив таку постанову.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, повернення земельної ділянки та стягнення коштів.

2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її батька ОСОБА_5 відкрилась спадщина, що складається із земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0172 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського району Кіровоградської області площею 5,48 га. Вона, як дочка спадкодавця, є спадкоємицею першої черги.

3. Рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2018 року у справі № 389/2437/18 було визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0172 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі зазначеного судового рішення право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку зареєстроване 28 січня 2019 року.

4. 05 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) терміном на 49 років.

5. Позивачка вказувала, що її не було залучено до участі у справі № 389/2437/18. Під час нового судового розгляду (після скасування касаційним судом рішень судів попередніх інстанцій) ухвалою Знам?янського міськрайонного суду від 08 травня 2020 року у справі № 389/2437/18 позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду. Право власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0172 припинено 11 жовтня 2020 року.

6. Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 тимчасово зареєстрував за собою право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0172 на підставі пізніше скасованого судового рішення від 10 грудня 2018 року у справі № 389/2437/18. Отже, ОСОБА_3 ніколи не був власником спірної земельної ділянки. Саме вона є законним власником цієї земельної ділянки з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 .

7. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2021 року у справі № 389/1847/20, яке набрало законної сили 09 лютого 2022 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0172 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського району Кіровоградської області, загальною площею 5,48 га, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 . Право власності на земельну ділянку за нею зареєстроване

22 березня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису 41136535.

8. Вважала, що договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 05 лютого 2019 року, є недійсним, оскільки ОСОБА_3 не був та не є власником земельної ділянки. Реєстрація права користування ОСОБА_7 на вищевказану земельну ділянку не відповідає вимогам закону.

9. Оспорюваний договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) укладений 05 лютого 2019 року та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно цього ж дня. Тобто, з 05 лютого 2019 року ОСОБА_9 користується належною їй земельною ділянкою без правових підстав, отримує дохід від товарного сільськогосподарського виробництва. Однак за користування земельною ділянкою будь-яких коштів не сплачує та відмовляється повертати земельну ділянку, обґрунтовуючи це наявністю договору емфітевзису від 05 лютого 2019 року.

10. Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними.

11. З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої

статті 1212 ЦК України.

12. Безпідставне користування ОСОБА_7 належною їй земельною ділянкою триває з 05 лютого 2019 року по час звернення з позовом. За відсутності реєстрації права оренди за відповідачем та фактичного користування ним земельною ділянкою, вона б передала право користування на конкурентних засадах. Позивачка стверджувала, що недоотримала грошові кошти, які відповідач зберіг у себе без достатньої правової підстави, відповідно до розрахунку, що доданий до позовної заяви.

13. Вказувала, що загальна сума збережених відповідачем ОСОБА_7 грошових коштів у зв`язку з безпідставним користуванням належною їй земельною ділянкою з 05 лютого 2019 року по 31 серпня 2023 року становить 64 075,96 грн.

14. Також позивачка зазначала про право на стягнення нарахувань на підставі частини другої статті 625 ЦК України, а саме втрат у зв`язку з інфляцією - 17 899,11 грн та 3 % річних - 3 496,21 грн.

15. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 (з урахуванням уточненої позовної заяви) просила:

- визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 5,48 га з кадастровим номером :02:002:0172, укладений 05 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Цариченко Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 94;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію 05 лютого 2019 року права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за ОСОБА_7 щодо земельної ділянки площею 5,48 га, кадастровий номер :02:002:0172 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 222), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського району Кіровоградської області (номер запису про інше речове право 30146440), проведену на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Цариченко Н. В., індексний номер 45368219 від 05 лютого 2019 року, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0172;

- зобов`язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку площею 5,48 га, кадастровий номер :02:002:0172, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського (нині Кропивницького) району Кіровоградської області;

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти у розмірі 64 075,96 грн за користування земельною ділянкою, втрати у зв`язку з інфляцією - 17 899,11 грн та 3 % річних у сумі 3 496,21 грн, а всього 85 471,28 грн.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

16. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

17. Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 5,48 га з кадастровим номером :02:002:0172, укладений 05 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Цариченко Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 94.

18. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію 05 лютого 2019 року права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за ОСОБА_7 щодо земельної ділянки площею 5,48 га, кадастровий номер :02:002:0172 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 222), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського району Кіровоградської області (номер запису про інше речове право 30146440), проведену на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Цариченко Н. В., індексний номер 45368219 від 05 лютого 2019 року, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0172

19. Зобов?язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку площею 5,48 га, кадастровий номер :02:002:0172, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського (нині Кропивницького) району Кіровоградської області.

20. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі

64 075,96 грн за користування земельною ділянкою, втрати у зв`язку з інфляцією - 17 899,11 грн та 3 % річних у сумі 3 496,21 грн, а всього 85 471,28 грн.

21. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

22. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 з 22 жовтня 2015 року успадкувала земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0172, а ОСОБА_3 не був власником вказаної земельної ділянки, оскільки судове рішення від 10 грудня 2018 року, на підставі якого останній зареєстрував за собою право власності на вказану земельну ділянку, скасовано. Таким чином, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 05 лютого 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Цариченко Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 94, є недійсним, адже ОСОБА_3 не був та не є власником спірної земельної ділянки. Реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права користування вказаною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ОСОБА_7 порушує право позивачки, як власника, на вільне користування та розпорядження своєю земельною ділянкою, тому підлягає скасуванню. З огляду на те, що належна позивачці земельна ділянка кадастровий номер :02:002:0172 знаходиться у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_4 без встановлених законом підстав, в останнього відсутні права на її утримання та використання, ця земельна ділянка підлягає поверненню позивачці.

23. Враховуючи викладене, суд вважав, що заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою кадастровий номер :02:002:0172 для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного 05 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрацію права користування вказаною земельною ділянкою (емфітевзису) за ОСОБА_7 та про зобов`язання повернути вказану земельну власнику підлягають задоволенню.

24. Крім того, у зв`язку з безпідставним користуванням ОСОБА_7 належною позивачці земельною ділянкою, суд вважав необхідним задовольнити заявлені позовні вимоги про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою без наявності правових підстав у сумі 64 075,96 грн, втрат у зв`язку з інфляцією у сумі 17 899,11 грн та 3 % річних у сумі 3 496,21 грн.

Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції

25. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 , як правонаступника померлого відповідача ОСОБА_4 .

26. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 25 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

27. Зобов`язано ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , повернути власнику ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 5,48 га, кадастровий номер :02:002:0172, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського (нині Кропивницького) району Кіровоградської області. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

28. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що укладаючи оспорюваний договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ОСОБА_3 , як власник земельної ділянки, право якого було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, розпорядився своєю власністю та передав належну йому земельну ділянку у користування землекористувачу ОСОБА_10 . Відтак, відсутні підстави для визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , недійсним та скасування державної реєстрації права, у зв`язку з тим, що на момент укладення вказаного правочину не були порушені права позивачки. Таким чином, на час укладення спірного договору емфітевзису, сторони діяли у визначеному законом порядку, з дотриманням усіх вимог законодавства.

29. Апеляційний суд виходив з того, що вимога ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про повернення позивачці спірної земельної ділянки, підлягає задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_9 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , користується належною позивачці земельною ділянкою без згоди власника. Спірний договір, укладений 05 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) не має правового значення, оскільки позивачка не є його стороною і відсутні підстави для переходу прав і обов`язків до неї від ОСОБА_3 , право власності на спірну земельну ділянку якого припинене.

30. Позовні вимоги, які ґрунтуються на положеннях статті 1212 ЦК України, про стягнення з відповідача ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 64 075,96 грн за користування земельною ділянкою, втрат у зв`язку з інфляцією у розмірі 17 899,11 грн та 3 % річних у розмірі 3 496,21 грн, а всього 85 471,28 грн, апеляційний суд вважав безпідставними, оскільки відповідач приступив до обробки землі і використовував спірну земельну ділянку на відповідній правовій підставі, відповідно до умов спірного договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), і позивачкою не було доведено факт самовільного зайняття останнім спірної земельної ділянки.

Узагальнені доводи касаційної скарги

31. 19 вересня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тупало М. П., засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 серпня 2025 року в частині задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про зобов`язання повернути власнику земельну ділянку, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

32. Підставами касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, постановах Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

33. У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що при укладенні оспорюваного договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ОСОБА_3 та ОСОБА_9 діяли добросовісно, а їхні дії були направленні на настання реальних наслідків у вигляді передання у користування земельної ділянки. На момент укладення договору про встановлення права користування земельною ділянкою заявлені позивачкою порушення не існували і сторони правовідносин не могли про них знати та їх врахувати у своїх правовідносинах. Суд апеляційної інстанції надав цим обставинам оцінку та визнав, що договір про встановлення права користування земельною ділянкою, укладений між відповідачами, є правомірним. Однак в подальшому, частково задовольняючи вимоги позивачки, дійшов неправильного висновку про порушення прав позивачки на користування її майном.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

34. Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 389/4127/23.

35. Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

36. У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до Дмитрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

37. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 10 грудня 2018 року у справі № 389/2437/18 позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0172 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області площею 5,48 га, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

38. На підставі зазначеного судового рішення, 28 січня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 30036559 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0172 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області площею 5,48 га.

39. 05 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

40. Пунктом 1 вказаного договору визначено, що власник ОСОБА_3 надає в користування землекористувачу ОСОБА_10 земельну ділянку площею 5,48 га з кадастровим номером :02:000:0172 з метою використання її для сільськогосподарських потреб.

41. Термін користування земельною ділянкою землекористувачем на праві емфітевзису складає 49 років з дати державної реєстрації права емфітевзису (пункт 10 договору).

42. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Цариченко Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 94.

43. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, за ОСОБА_7 зареєстровано право користування вказаною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), номер запису про інше речове право 30146440, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 222.

44. ОСОБА_1 (дочка померлого ОСОБА_5 ), яка не брала участі у справі № 389/2437/18, оскаржила рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2018 року в апеляційному порядку.

45. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2018 року без змін.

46. Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Знам`янського міськрайонного суду від 10 грудня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

47. Під час нового судового розгляду справи ухвалою Знам`янського міськрайонного суду від 08 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду за заявою позивача.

48. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2021 року у справі № 389/1847/20, яке набрало законної сили

18 березня 2021 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0172, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, загальною площею 5,48 га в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.32-34 том 1).

49. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 22 березня 2021 року, номер запису 41136535, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0172, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, загальною площею 5,48 га.

Позиція Верховного Суду

50. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

51. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

52. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

53. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

54. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

55. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

56. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

57. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

58. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

59. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

60. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

61. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (частина перша статті 153 ЗК України).

62. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).

63. Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

64. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

65. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до статей 125, 126 ЗК України виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

66. До особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки (частина перша статті 124-1 ЗК України).

67. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є речовим правом.

68. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

69. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57),

від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89)).

70. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

71. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

72. Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

73. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

74. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

75. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

76. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що права позивачки є порушеними та підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належною їй спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , повернути земельну ділянку площею 5,48 га, кадастровий номер :02:002:0172, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Знам?янського (нині Кропивницького) району Кіровоградської області, оскільки відповідачка користується належною позивачці земельною ділянкою без згоди власника.

77. Судами встановлено, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2021 року у справі № 389/1847/20 за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0172, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,48 га. Право власності зареєстроване у Державну реєстрі речових прав на нерухоме майно

78. Водночас, в супереч волі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 користується земельною ділянкою на підставі укладеного 05 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 5,48 га з кадастровим номером :02:000:0172.

79. Доводи касаційної скарги про те, що укладаючи договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 5,48 га з кадастровим номером :02:000:0172, його сторони ОСОБА_9 та ОСОБА_3 діяли відкрито й добросовісно, а

ОСОБА_3 на момент укладення договору був законним власником спірної земельної ділянки не спростовують факту порушення прав позивачки на користування й розпорядження успадкованою земельною ділянкою, яка належить їй з моменту відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

80. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

81. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

82. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

83. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22).

84. Доводи касаційної скарги про те, що права позивачки не порушуються оспорюваним договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) не заслуговують на увагу, оскільки позивачка не висловлювала свою волю, як законний власник успадкованої земельної ділянки, на передачу земельної ділянки у користування, заперечує проти речового права (емфітевзису), а тому земельна ділянка підлягає поверненню у її законне володіння.

85. Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильної по суті постанови апеляційного суду.

86. Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

87. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженій постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд, враховуючи зокрема положення частини першої статті 400 ЦПК України, виходить з того, що у справі, яка розглядається, апеляційним судом надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують загалом обґрунтованих висновків апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог.

88. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які заявниця послалася в обґрунтування доводів касаційної скарги.

89. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі

№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

90. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

91. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Тупало Максим Петрович, залишити без задоволення.

2. Постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 серпня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович