КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року місто Київ.

Справа № 753/2863/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15437/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дмитрук Микола Феодосійович, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року (ухвалено у складі судді Заставенко М.О., дата складення повного тексту рішення - 18 липня 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності та поділ майна,-

ВСТАНОВИВ

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Дмитрука М.Ф., звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила суд визнати за час перебування в шлюбі спільною сумісною власністю та здійснити поділ майна: квартири АДРЕСА_1 , визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири та право власності на частину автомобіля «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 березня 2006 року. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . За період перебування у шлюбі сторони 21 грудня 2017 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , кошти за яку були сплачені трьома платежами: 22 грудня 2017 року - 149 000,00 грн, 26 грудня 2017 року - 149 000,00 грн та 27 грудня 2017 року - 54 000,00 грн. Крім того, 12 жовтня 2019 року сторони придбали автомобіль «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого на той час складала 8 000,00 дол. США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у справі № 753/19407/24 шлюб між сторонами було розірвано. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, що і стало підставою звернення з позовом до суду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 517,12 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дмитрук М.Ф. 08 серпня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі та визнати майно придбане за час перебування у шлюбі спільною власністю та здійснити поділ майна.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що мотивація суду першої інстанції, що автомобіль є річчю індивідуального користування і його не можна поділити, так як таким чином автомобіль втрачатиме цільове призначення, є абсолютно помилковою, так як до речей індивідуального користування відноситься таке майно, яке використовується для задоволення особистих потреб однієї особи, наприклад одяг, взуття, косметичні засоби, та інші предмети особистого вжитку.

Вважає, що поділити майно можна таким чином: автомобіль залишити у власності відповідача, а позивачці виділити квартиру, яку в подальшому буде перереєстровано на сина ОСОБА_3 .

В судовому засіданні апеляційного суду 28 жовтня 2025 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та пояснив, що в суді першої інстанції представник позивача уточнив вимоги та вважав необхідним поділити майно шляхом передачі позивачу квартири, а відповідачу автомобіля, зі стягненням різниці вартості з позивачки на користь відповідача. Також пояснив, що позивачка не заперечує, щоб автомобіль залишився у власності відповідача, а на її користь була стягнута грошова компенсація половини вартості транспортного засобу.

Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явився.

Про день і час розгляду справи був повідомлений за зареєстрованим місцем проживання, проте судова-повістка повернулась через відсутність адресату, що відповідно до ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням особи про розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, судом установлено, що 03 березня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Житних) було зареєстровано шлюб та складено актовий запис № 119, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 03 березня 2006 року.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданим свідоцтвом про народження.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у справі № 753/19407/24 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та розірвано між ними шлюб.

Таким чином, з 03 березня 2006 року до 09 грудня 2024 року сторони перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі.

21 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «УКРКАРГО» було укладено договір № 1702/5/8/89-МП купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 .

Також 12 жовтня 2019 року сторони придбали автомобіль «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , право власності на який також зареєстровано за відповідачем.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому у порядку поділу спільного майна за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Натомість, вирішуючи питання щодо поділу автомобіля, суд першої інстанції констатував, що транспортний засіб є неподільною річчю, у зв`язку з чим його поділ є неможливим, а обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права в цій частині є неефективним, оскільки не сприятиме вирішенню спору між подружжям щодо цього майна.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується та зазначає наступне.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Подібні за змістом приписи містить і сімейна законодавство. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Насамперед колегія суддів уважає за необхідне окреслити предмет спору в цій справі, а також межі її перегляду в апеляційному порядку.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати спірні автомобіль та квартиру спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею частку в праві спільної власності на це майно.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Встановлено, що позивачка в суді першої інстанції предмет чи підстави позову в установленому статтею 49 ЦПК України порядку не змінювала, у зв`язку із чим апеляційний суд не може врахувати пояснення представника позивачки, надані в суді першої інстанції, про те, що ОСОБА_1 змінила варіант поділу спільного майна подружжя, про який вона просить суд, шляхом виділення їй у власність квартири, а відповідачу - автомобіля, а також пояснення, надані в судовому засіданні в апеляційному суді, про те, що позивачка згодна на виплату їй компенсації вартості її частки у праві власності на транспортний засіб.

Відтак вирішенню судом підлягав спір щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля та квартири, а також щодо його поділу між подружжям у спосіб визнання за позивачкою права власності на ідеальні частки (по ) у такому майні.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

В апеляційній скарзі позивачка просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, визнавши спірне майно спільною власністю подружжя, а також визнавши за нею право власності на частини автомобіля та квартири.

Оскільки суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності на частини квартири, то судове рішення в цій частині не переглядається. Натомість у частині відхилених позовних вимог рішення місцевого суду підлягає апеляційному перегляду.

Щодо позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 ).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питанням доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).

Оскільки у справі, яка переглядається, метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, тому звернення з позовом про визнання майна об`єктами спільної сумісної власності не відповідає критеріям належності та ефективності обраного способом захисту прав сторін на такий поділ.

Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Щодо визнання за позивачкою частки в праві спільної власності на автомобіль

Колегія суддів зауважує, що, за загальним правилом, найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.

За такого підходу суд, виділяючи у власність сторін окремі і самостійні об`єкти матеріального світу, може враховувати вартість таких об`єктів та їх частку у загальній масі майна, що підлягає поділу між подружжям.

Водночас у цій справі встановлено, що поділу між подружжям підлягали лише квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «Opel Zafira», 2008 року випуску.

Оскільки суд поділив зазначену квартиру порівну між сторонами, визнавши за ними по частці у праві власності на таке майно, і рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається, то спірний автомобіль також підлягає поділу між сторонами як самостійний об`єкт (ізольовано від іншого майна, яке є спільною власністю сторін). Відтак не може бути врахована позиція позивачки, висловлена в суді апеляційної інстанції, про її бажання отримати квартир у власність у порядку поділу майна подружжя, залишивши за відповідачем право власності на автомобіль.

Вирішуючи питання про поділ транспортного засобу, апеляційний суд нагадує, що до складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).

У цій справі факт набуття спірного автомобіля в період перебування сторін у шлюбі є беззаперечним, а презумпцію спільності права власності подружжя на це майно відповідач не спростував.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15 зазначено, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відмовляючи в задоволенні позову про поділ між сторонами спірного транспортного засобу, місцевий суд виходив із того, що автомобіль є неподільною річчю, а вимога про його поділ не є ефективним та належним способом захисту прав одного з подружжю.

Насамперед колегія суддів зауважує, що поділ майна подружжя може здійснюватися різними способами: 1) його поділом у натурі між сторонами; 2) шляхом залишення майна у власності однієї зі сторін з виплатою іншій стороні грошової компенсації вартості її частки в такому майні; 3) через визначення часток сторін у спільній сумісній власності, що має наслідком трансформацію спільної сумісної власності у спільну часткову.

Відтак обрання позивачем будь-якої із зазначених форм поділу майна не може вважатися обранням неефективного чи неналежного способу захисту в судовому порядку.

Оцінюючи аргументи суду першої інстанції про неподільність автомобіля та неможливість його поділу, колегія суддів нагадує, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Одним із прикладів неподільної речі є транспортні засоби. Водночас квартира (тим більше однокімнатна) за відсутності висновку експерта про наявність технічної можливості її поділу та виділу в натурі часток кожного з подружжя так само є неподільною річчю.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, у зв`язку із чим задовольнивши позов частково й визнавши за кожним із подружжя ідеальну частку в праві спільної власності на квартиру (неподільну річ), не мотивував відмову в задоволенні аналогічної вимоги позову щодо транспортного засобу.

За загальним правилом неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Водночас, як уже зазначалося, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

У цій справі позивачка у передбачений процесуальним законом спосіб не повідомила суд першої інстанції про наявність її згоди на припинення її права власності на автомобіль та отримання грошової компенсації.

Тому колегія суддів уважає, що в цій справі позовна вимога про визнання за позивачкою частки в праві спільної власності на автомобіль підлягає задоволенню.

Колегія суддів свідома того, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зазначено, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, а Вирішення спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Водночас основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України). У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України). В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

До того ж, касаційний суд вже зауважував, що процесуальний закон не містить виключень при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя, які б дозволяли не враховувати предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див.постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18).

Колегія суддів наголошує на тому, що у справі № 209/3085/20, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду та висновки якої застосував місцевий суд у цій справі, позивачка просила припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб і визнати право особистої приватної власності на авто за відповідачем, стягнувши на свою користь компенсацію вартості її частки у спільному майні.

Тобто Велика Палата Верховного Суду вирішила спір і сформулювала правові висновки щодо застосування норм матеріального права у контексті конкретних фактичних обставин тієї справи, а головне - в межах пред`явлених у ній позовних вимог.

У вказаній постанові перед касаційним судом постали два основі питання: 1) про те, чи має той із подружжя, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності і просить виплатити йому компенсацію, вносити кошти на депозит суду та 2) про те, чи потрібно враховувати платоспроможність іншого з подружжя при вирішенні питання про стягнення такої компенсації.

Саме на вказаних питаннях і зосередилася у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду, дійшовши висновку про те, що невнесення позивачем коштів на депозит суду та відсутність у відповідача фінансової можливості сплатити вартість частки позивача у праві спільної власності не є перешкодами для задоволення вимоги позову про виплату позивачці компенсації вартості її частки у спільному майні.

Натомість у справі, яка переглядається апеляційним судом, вимога про припинення права спільної сумісної власності й виплату грошової компенсації позивачкою пред`явлена не була, а про згоду на отримання грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя в суді першої інстанції вона також не заявляла.

Без волевиявлення жодної зі сторін на припинення права спільної власності на майно та отримання грошової компенсації суд не вправі самостійно ініціювати та вирішувати це питання.

Тому висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у цій справі незастосовні як нерелевантні.

До того ж, колегія суддів наголошує на тому, що висновку про те, що поділ неподільної речі шляхом визнання за кожною зі сторін ідеальних часток із визначенням їх розміру не допускається за жодних обставин, зазначена постанова не містить.

Натомість колегія суддів уважає за необхідне застосувати інші правові висновки суду касаційної інстанції.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 вказано, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Зазначений висновок послідовно та неодноразово застосовувався у практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Зокрема, у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 404/1436/24 зазначено, що вимога про визначення часток у праві спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру, по суті, спрямована на трансформування спільної сумісної власності у спільну часткову, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов правильного висновку про можливість задоволення цієї позовної вимоги у спосіб, який наведено ним у судовому рішенні, і такий спосіб, з огляду на положення статті 16 ЦК України за обставин цієї цивільної справи є належним та ефективним.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд доходить до висновку, що пред`явлена у цій справі вимога про визнання права власності на частку в спільному майні не суперечить способам захисту, наведеним у статті 16 ЦК України, її наслідком буде трансформація спільної сумісної власності у спільну часткову власність, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем, то задоволення такої вимоги позову сприятиме дотриманню принципу правової визначеності як у питанні встановлення власників транспортного засобу, так і в питанні визначення їх часток.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість поділу спірного автомобіля у спосіб, запропонований позивачкою, то судове рішення в частині відмови в задоволенні відповідної вимоги позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Натомість судове рішення в частині відмови у визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя підлягає залишенню без задоволення, оскільки в цій частині позивачка обрала неефективний спосіб захисту порушеного права.

Керуючись ст. 141 ЦПК України, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд змінює розподіл судових витрат, стягуючи з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 10 410 грн. 10 коп.

Керуючись статтями 141, 367, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дмитрук Микола Феодосійович, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ транспортного засобу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину автомобіля «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності на майно залишити без змін.

Змінити рішення Дарницького районного суду м. Києва в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору , збільшивши розмір стягнутого судового збору на користь ОСОБА_1 до 10 410 грн. 10 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2025 року.

Головуючий О. В. Желепа
Судді: Н. В. Поліщук
В. В. Соколова