Справа № 463/3935/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 року, суддя Залізничного районного суду міста Львова Ліуш А.І., розглянувши в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Львівської національної музичної академії ім.М.В.Лисенка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором навчання у закладі вищої освіти,-

В С Т А Н О В И В :

представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 26149,80 грн. за договором про навчання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10 вересня 2020 року, між сторонами було укладено договір про навчання в закладі вищої освіти. Згідно вказаного договору позивач взяв на себе зобов?язання за рахунок коштів відповідача здійснити навчання на денній формі, за освітньо-професійною програмою «Музичне мистецтво» рівень «магістр», спеціальність «Академічний спів» на рівні державних стандартів вищої освіти та видати їй документ про освіту державного зразка, тоді як відповідачка зобов?язана своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу в розмірах, у строки та в порядку, що встановлені даним договором. Однак, відповідачка не провела вчасно оплату у відповідності з укладеним договором в повному обсязі. Відтак, у неї утворився борг, який складає 14 625 грн. Крім того, вказав, що оскільки відповідачка здійснила прострочення оплати, в позивача виникло право стягнення витрат від інфляції та 3% річних. Враховуючи вищевикладене, просив суд стягнути основну заборгованість в розмірі 14 625 грн., 9632,80 грн., - витрати від інфляції та 3% річних в розмірі 1892 грн.

Відповідачка подала до суду відзив, в якому вказала, що позивачем при зверненні до суду пропущено загальний строк позовної давності. Відповідачка переконана, що здійснила оплату у відповідності з укладеним договором в повному обсязі, але, на жаль, враховуючи строк давності та той факт, що вона була впевнена у тому, що немає жодних заборгованостей перед позивачем, квитанції про оплату не збереглися. Факт оплати відповідачкою послуг з навчання можливо підтвердити виписками з банківського рахунку позивача. Відповідачка, враховуючи строк давності, не може згадати дату оплати навчання, цей факт можливо підтвердити банківськими виписками позивача з 01 серпня 2020 року по 31 січня 2021 року. Відповідачка не виключає помилкове відображення у бухгалтерському обліку поступлення коштів за навчання, внаслідок чого і виникла спірна заборгованість. Таке припущення грунтується на тому, що вона допущена до навчання, не відсторонена від складання заліків та іспитів, відвідувала Львівську національну музичну академію ім. М.В. Лисенка. Протягом 1 семестру їй не висувалися претензії щодо несплати послуг з навчання. Крім того, протягом періоду з 01 вересня 2020 року, до дати подання позовної заяви, який складає 4 роки та 7 місяців, позивач ніяким чином не звертався до неї щодо врегулювання питання спірної заборгованості: не здійснював дзвінків, не надсилав листи, претензії, не звертався до суду. Крім того, вважає, що позивач не надав докази на підтвердження позовних вимог. В підтвердження відсутності оплати за навчання відповідачки, позивачем не подано до суду виписок з банківського рахунку за період дії договору про навчання у закладі вищої освіти від 10 вересня 2020 року. Своєю чергою, відсутність виписок по банківському рахунку позивача позбавляє можливості перевірити обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, адже не має первинних даних про здійснення або відсутність оплати навчання. Вказала, що позивачем також не надано облікових регістрів, які б підтверджували, що у бухгалтерському обліку Львівської національної музичної академії ім. М.В. Лисенка протягом 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025 років обліковується заборгованість ОСОБА_1 , в розмірі 14 625 грн. 00 коп. Крім того, вказує, що позивач у своїй позовній заяві посилається на договір про надання фінансової послуги без номеру та дати, укладений між Львівської національної музичної академії ім. М.В. Лисенка та ОСОБА_1 . Позовна заява базується на пунктах цього договору, але сам договір до позовної заяви позивачем не надано. Також, вказала, що її з наказом Львівської національної музичної академії ім. М.В. Лисенка N? 06-CT від 19 січня 2021 року, не ознайомлено. Оплату за її навчання здійснювали батьки, документи про оплату знаходилися в них. Тому, без ознайомлення з наказом, вона не могла знати, що у бухгалтерському обліку обліковується зазначена заборгованість, внаслідок чого була позбавлена можливості вчиняти будь-які дії з врегулювання питань щодо спірної заборгованості. Враховуючи вищевикладене, просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Крім того, подала до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до наступного переконання.

Судом встановлено, що 10 вересня 2020 року між Львівською національною музичною академією ім.М.В.Лисенка та ОСОБА_1 , укладено договір про навчання у закладі вищої освіти /а.с.4-5/.

За умовами вказаного договору, позивач взяв на себе зобов?язання за рахунок коштів фізичних осіб /п.12/ здійснити навчання на денній формі, за освітньо-професійною програмою «Музичне мистецтво» рівень «магістр» /п.2 вказаного договору/. Згідно п. 3, освітня програма є акредитованою строком до 01 липня 2022 року.

Суду було також надано розрахунок заборгованості за період з 01 січня 2021 року по 24 квітня 2025 року, згідно якого, сума боргу становить 14 625 грн., та 9632,80 грн., - витрати від інфляції та 3% річних в розмірі 1892 грн.

В матеріалах справи міститься також витяг з наказу №135-СТ від 08 вересня 2020 року, згідно якого, зараховано з 15 вересня 2020 року, студенткою 1 курсу денної форми здобуття освіти ступня «магістр», за освітньо-науковою програмою «академічний спів» з галузі знань 02 «культура і мистецтво» зі спеціальності 025 за кошти фізичних та/або юридичних осіб Могінську Д.О.

До позову також долучена інформація про відрахування ОСОБА_1 , з 01 лютого 2021 року у зв`язку з невиконанням навчального плану та наявністю академічних заборгованостей за І семестр. Заборгованість по оплаті за навчання станом на 01 лютого 2021 року становить 14 625 грн.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України установлено обов`язок замовника, якщо договором передбачено надання послуг за плату, оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на 3.2 договору, згідно якого, відповідач зобов?язаний своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу в розмірах, у строки та в порядку, що встановлені даним договором. Відповідно до п. 4.3. договору відповідач зобов?язаний внести плату за освітню послугу за навчальний рік до 1 вересня відповідного навчального року або за семестр до 1 вересня чи до 1 лютого відповідного навчального року на рахунок позивача. Згідно п. 5.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобов?язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Водночас, суд звертає увагу на те, що наданий позивачем до матеріалів справи договір про навчання в закладі вищої освіти від 10 вересня 2020 року за своїм змістом не відповідає твердженням, викладеним у позовній заяві. Зокрема, аналіз тексту договору свідчить про відсутність у ньому пунктів 3.2, 4.3 та 5.1, на які посилається позивач як на підставу виникнення у відповідача зобов`язання щодо своєчасної сплати коштів за надані освітні послуги. Вміст договору, долученого до справи, обмежується пунктами 15, які не містять жодних положень, що регулюють порядок, строки або умови оплати навчання.

Більше того, суд зазначає, що спірний договір взагалі не містить жодного пункту, який би конкретизував вартість освітніх послуг, строк (навчальний рік або семестр), за який мала вноситися плата, та порядок її сплати. Відсутність таких істотних умов договору позбавляє суд можливості встановити обсяг договірних зобов`язань сторін, момент виникнення права вимоги оплати та підстави для застосування відповідальності. Відтак, наданий договір не може бути розцінений як належний доказ на підтвердження доводів позивача щодо наявності зобов`язань відповідача у заявленому обсязі, а посилання позивача на пункти 3.2, 4.3, 5.1 договору є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються змістом самого документа.

Крім того, суд не може прийняти до уваги надану позивачем інформацію щодо відрахування ОСОБА_1 , з 01 лютого 2021 року у зв`язку з невиконанням навчального плану та наявністю академічної заборгованості за І семестр, відповідно до якої також зазначено, що заборгованість по оплаті за навчання станом на 01 лютого 2021 року становить 14 625 грн. Так, вказаний документ подано до суду у неповному обсязі, оскільки його текст розпочинається з пункту 3, що свідчить про відсутність попередніх частин, у яких могли міститися обґрунтування, підстави або інші відомості, необхідні для повного розуміння змісту та правової природи викладеної інформації. Поданий документ не дозволяє суду достовірно встановити його структуру, походження та зміст в цілісному вигляді.

Більше того, суд звертає увагу, що у верхньому правому кутку цього документа зазначено «Наказ №06-СТ від 19 січня 2021 року». Водночас, форма та зміст поданого документа не відповідають вимогам, які встановлюються до офіційних наказів навчальних закладів. У ньому відсутні обов`язкові реквізити, зокрема підпис уповноваженої посадової особи, печатка закладу освіти /така міститься лише на відмітці «згідно з оригіналом»/, повна назва структурного підрозділу, на бланку якого видано документ, дата складання та реєстраційні дані. Крім того, документ розпочинається не з преамбули чи описової частини, а з кінцевої частини, що містить лише констатацію факту відрахування та суму нібито наявної заборгованості. Такий вигляд документа унеможливлює встановлення підстав, мотивів і процесуальних дій, що передували виданню наказу, та ставить під сумнів його автентичність і належність до офіційної документації навчального закладу.

Відтак, у зв`язку з відсутністю у поданому документі ознак офіційного наказу, відсутністю повного тексту та належних реквізитів, суд дійшов висновку, що зазначена інформація не може бути прийнята як належний і допустимий доказ на підтвердження факту відрахування ОСОБА_1 чи наявності заборгованості за оплату навчання.

Також, суд звертає увагу на те, що згідно п. 14 укладеного між сторонами договору, здобувач освіти може бути відрахований з закладу з підстав, визначених статтею 46 ЗУ «Про вищу освіту», в тому числі за порушення умов договору. Так, згідно ст. 46 ЗУ «Про вищу освіту», підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого закладу освіти; 4) невиконання індивідуального навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом.

Відтак, посилання позивача на те, що відрахування відповідачки здійснено через наявність заборгованості, не може бути прийняте судом до уваги, оскільки відсутні підтвердження самого факту існування фінансового зобов`язання, порядку його виконання та відповідного порушення з боку відповідачки.

Крім того, суд звертає увагу на зміст пункту 12 долученого до матеріалів справи договору, згідно з яким фінансування навчання здійснюється за рахунок коштів фізичних осіб. Разом із тим, зазначене положення є загальним і не містить жодної конкретизації щодо істотних умов фінансування. Зокрема, у ньому не вказано, хто саме зі сторін договору або третіх осіб виступає платником за освітні послуги, не визначено розмір плати за навчання, порядок, строки чи форму її внесення.

На переконання суду відсутність таких положень позбавляє договір чіткості та визначеності в частині фінансових зобов`язань сторін, що унеможливлює встановлення, чи дійсно мала місце заборгованість, на яку посилається позивач. Суд вважає за необхідне підкреслити, що пункт 12 договору є лише декларативним положенням, яке саме по собі не підтверджує виникнення жодного фінансового зобов`язання чи порушення умов договору, і тому не може бути покладене в основу доводів позивача про наявність заборгованості чи правомірність подальшого відрахування відповідачки з навчання.

Окремо суд звертає увагу на долучений позивачем до матеріалів справи розрахунок заборгованості від 24 квітня 2025 року. У зазначеному документі вказано лише загальну суму боргу 14 625 грн., проте він не містить жодних відомостей, які б дозволяли встановити джерело походження цієї суми або порядок її формування. Зокрема, у розрахунку відсутні дані про розмір оплати за кожен окремий семестр чи навчальний рік, а також про будь-які платіжні операції, що могли передувати її виникненню.

Крім того, поданий документ не містить жодного посилання на конкретний договір, на підставі якого здійснювалося нарахування, а тому суд позбавлений можливості співвіднести цей розрахунок саме з договором про навчання, укладеним між сторонами. Відсутність у документі будь-яких ідентифікаційних реквізитів договору, підписів уповноважених осіб, печатки чи відомостей про особу, яка склала розрахунок, свідчить про його формальний та односторонній характер, а тому, не може бути прийнятий судом як належний і допустимий доказ.

Щодо заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 257 ЦПК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Відповідно до положень Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності було призупинено у зв`язку з обставинами непереборної сили, а саме: Згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX): «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Крім того, відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX): У період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Тож, перебіг строків позовної давності було призупинено з 2 квітня 2020 року на період карантину та з 17 березня 2022 року на час воєнного стану.

Законом України № 4434-ІХ, який набрав чинності 4 вересня 2025 року, виключив з Цивільного кодексу пункт, що зупиняв ці строки.

Отже з урахуванням наведених норм права, якою подовжена позовна давність на строк дії карантину, та військового стану, суд приходить до переконання, що позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності.

Щодо доводів відповідачки про те, що її не було ознайомлено зі змістом наказу №06-СТ від 19 січня 2021 року, суд зазначає, що наведене твердження не може впливати на вирішення даної справи по суті, оскільки зазначений наказ не є предметом спору у цьому провадженні. Предметом розгляду є вимоги позивача, пов`язані з нібито наявною заборгованістю за договором про надання освітніх послуг, тоді як наказ, на який посилається відповідачка, є лише внутрішнім розпорядчим документом навчального закладу. Крім того, суд виснуває, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що вказаний наказ був виданий у передбаченій законом формі, містив усі обов`язкові реквізити, а також що він мав безпосереднє відношення до фінансових зобов`язань відповідачки перед навчальним закладом. Таким чином, навіть у разі підтвердження факту необізнаності відповідачки із його змістом, це не може мати правового значення для оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 19, 81 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

в задоволенні позовних вимог Львівської національної музичної академії імені Лисенка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором навчання у закладі вищої освіти, - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.І. Ліуш