Справа №348/1853/25
Провадження № 2/348/1219/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2025 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі:головуючого судді Гундяка Т.Д.,

секретар судового засідання Дмитрук С.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначає, що Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) між сторонами 07.03.2020 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №42. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 14.07.2025.

В цьому шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею і перебуває на її утриманні та вихованні. Кошти, які необхідні на її утримання, виховання, розвиток та лікування надає тільки вона. Відповідач добровільно надає матеріальну допомогу, але нерегулярно та в сумі недостатній для належного матеріального забезпечення дитини. Це ставить її та їх спільну з відповідачем дочку в скрутне матеріальне становище.

Вона намагалася добровільно дійти згоди з відповідачем щодо способу та розміру сплати щомісячного забезпечення ним дочки, однак відповідач відмовляється. В зв`язку з цим вона попередньо зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 , однак виданий судовий наказ був скасований за заявою відповідача, а тому вона змушена була звернутися із цим позовом, що свідчить про неможливість добровільного врегулювання спору між сторонами про стягнення аліментів.

Зазначає, що вона працює на посаді лаборанта та отримує зарбітну плату в розмірі 8 700 грн щомісячно. Іншою підприємницькою діялністю не займається, доходів від підсобного господарства не має, будь-яких інших доходів теж не має. Транпортних засобів у власності не має.

Відповідач перебуває на військовій службі, отримує щомісячне грошове забезпечення, фізично здоровий, інших утриманців крім дочки ОСОБА_6 немає.

Крім того, в провадженні Надвірнянського районного суду перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_4 до неї про розподіл майна подружжя, в якій він вказує, що виключно за його грошове забезпечення військовослужбовця була придбана квартира, вартістю 1 300 000 грн, що свідчить про хороший матеріальний стан відповідача та можливість сплачувати аліменти на утримання їх спільної з позивачем дитини.

Посилаючись на викладене та те, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, просила стягувати з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що подана позивачем позовна заява є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки обставини вказані позивачем у позовній заяві щодо самостійного утримання та виховання нею їх спільної з відповідачем дитини від шлюбу не відповідають дійсності.

Після припинення спільного проживання, участь відповідача у вихованні дочки ОСОБА_5 залишилася незмінною. Він продовжує піклуватися про дитину та забезпечувати її необхідними умовами для розвитку. Відповідач регулярно забирає дитину, проводить з нею час, організовує дозвілля, а також бере участь у прийнятті рішень, що стосуються її виховання та навчання. Активна участь відповідача в житті дитини, як емоційну, так і матеріальну, прямо суперечить викладеним у позовній заяві твердженням позивача. Матеріальну допомогу він надає добровільно та систематично, у розмірах, що відповідають потребам дитини. Відповідач самостійно оплачує значну частину витрат на лікування, харчування, одяг, шкільне приладдя та інші потреби дитини.

В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач таки надає грошову допомогу, хоч і називає її «недостатньою». Однак позивач жодного разу письмово не зверталася до відповідача з вимогою надсилати більшу суму коштів чи брати більшу участь у фінансовому забезпеченні дитини. Якщо позивач стверджує про недостатність, вона має це довести конкретними розрахунками та доказами витрат, які не покривалися наданим утриманням.

Починаючи з моменту розірвання шлюбу, відповідач систематично та регулярно надає кошти на утримання дитини.

Крім того, позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу витрат на дитину, які б свідчили про те, що фактичні потреби перевищують надану суму. Позивач також не обґрунтувала, чому саме 5 000 гривень на місяць є недостатніми для належного утримання дитини з урахуванням її віку, стану здоров`я, режиму навчання чи особливих потреб.

Позивач не надала суду доказів здійснення повного утримання доньки та в чому конкретно воно полягає, а також доказів самоусунення відповідача від обов`язку здійснювати утримання дитини.

Позивач у заяві не надає переліку того, на що в неї йдуть витрати. Жодних чеків чи виписок з банківських рахунків про витрати позивач не надала.

Також на утриманні відповідача перебувають його батьки мати та батько пенсійного віку, які через свій вік та стан здоров`я потребують постійної матеріальної підтримки. Забезпечення базових потреб батьків лягає виключно на відповідача, що ще більше ускладнює його фінансову ситуацію. Відповідач також оплачує навчання у Запорізькому національному університеті.

Враховуючи добровільне, систематичне та документально підтверджене виконання відповідачем обов`язку щодо утримання спільної дитини, відсутність доказів фактичного самоусунення від матеріального забезпечення або неналежного виконання цього обов`язку, а також відсутність заперечень чи вимог щодо збільшення розміру наданих сум з боку позивача до моменту подання позову, вбачається, що між сторонами склалися домовленості, які фактично реалізуються на практиці. Така поведінка відповідача свідчить про можливість досягнення згоди між батьками без втручання суду, а отже про відсутність між сторонами дійсного спору про право, який підлягає судовому розгляду. Таким чином, оскільки відповідач добровільно, систематично та в належному розмірі виконував (і продовжує виконувати) свій обов`язок з утримання, підстави для примусового стягнення аліментів через суд відсутні. Право дитини на утримання фактично реалізується, тому немає порушеного права, яке потребувало б судового захисту у вигляді стягнення аліментів.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він вказує, що позивачне заперечує проти спілкування відповідача з дочкою і не чинить перешкод для його участі у житті та вихованні ОСОБА_6 . Разом з тим, долучені відповідачем докази підтверджують його активність лише у липні 2025 року, тобто вже після звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про стягнення аліментів. Водночас відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував його участь у вихованні чи матеріальне забезпечення дитини в період із початку 2025 року до кінця червня 2025 року. Отже, така демонстративна «активність» відповідача зумовлена виключно поданням позивачем позовної заяви про стягнення аліментів та не свідчить про його послідовну поведінку після припинення сімейних відносин із ОСОБА_3 . Скріншоти повідомлень із мобільного застосунку про здійснення платежів містять лише інформацію про дату валютування 04.07.2025, 06.07.2025 та 07.07.2025. Водночас вони не містять відомостей про призначення платежів чи про те, що кошти були використані саме на потреби дочки ОСОБА_6 . Скріншоти листування позивача та відповідача в мобільному застосунку датовані від 10.07.2025, це вкотре підтверджує, про відносини між відповідачем та дочкою ОСОБА_6 з липня 2025 року, а не з дати припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем.

З приводу твердження щодо надання добровільно та систематично матеріальної допомоги у розмірах, що відповідають її потребам, та оплачує значну частину витрат на лікування, харчування, одяг, шкільне приладдя та інші потреби дитини, представник позивача зазначає, що здійснення відповідачем двох переказів коштів на картковий рахунок позивача в кінці червня та в липні 2025 року не можна вважати систематичним. Крім того, ОСОБА_4 здійснив два перекази коштів вже після того, як ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_4 самостійно оплачує значну частину витрат на лікування, харчування, одяг, шкільне приладдя та інші потреби дитини.

Щодо розміру аліментів, який просить стягувати позивач з відповідача, то саме такий розмір аліментів є гарантованим законодавцем відповідно до норми ч. 5 ст. 183 СК України. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. ОСОБА_3 скористалась своїм правом закріпленим в ч. 3 ст. 181 СК України та просить стягувати аліменти у частці від доходу відповідача.

Передумовою звернення до суду з позовом про стягнення аліментів було те, що позивач самостійно утримувала дитину з моменту фактичного припинення сімейних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто з грудня 2024 року, а не з дати розірвання шлюбу за рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2025 року. Водночас у своєму відзиві відповідач зосереджує увагу виключно на здійсненні ним окремих платежів у липні 2025 року. Про те, що сімейні відносини припинились в грудні 2024 року відповідач зазначав в позовній заяві про розірвання шлюбу, а також ця інформація відображена в рішенні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, яке було ухвалено 14 липня 2025 року за результатом розгляду справи № 348/1382/25.

Також сам по собі факт досягнення батьками відповідача пенсійного віку та отримання ними пенсії за віком не свідчить про їх непрацездатність та потребу в додатковому матеріальному забезпеченні з боку сина ОСОБА_4 . Жодних доказів, які б підтверджували фактичне утримання відповідачем своїх батьків, до відзиву додано не було. Також відповідач стверджує, що оплачує навчання у Запорізькому національному університеті та подає копію договору № 64/25-БЗ про надання платних освітніх послуг. Проте жодних доказів здійснення фактичних витрат за цим договором не надано. Крім того, сам по собі факт укладення договору не є підтвердженням його належного виконання у майбутньому. Посилання відповідача на нібито утримання батьків та оплату навчання у ЗНУ він використовує як обґрунтування складного матеріального становища. Однак разом із позовною заявою позивачем було подано докази, що свідчать про достатній рівень матеріального забезпечення відповідача, про який він сам зазначає у позовній заяві про розподіл майна подружжя (справа № 348/1722/25).

Наведені обставини спростовують твердження відповідача щодо систематичної сплати ним аліментів на утримання дитини та участі в покритті додаткових витрат, що й стало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення аліментів.

Крім того, ще до подання позовної заяви ОСОБА_3 зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу, який було видано 30 червня 2025 року у справі № 348/1603/25. Однак за заявою ОСОБА_4 ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2025 року зазначений судовий наказ було скасовано. В обґрунтування своєї заяви про скасування відповідач послався на те, що суд нібито не врахував його матеріальне становище, а саме відсутність офіційного працевлаштування та стабільного доходу. Разом з тим, відповідач свідомо зазначив неправдиві відомості, оскільки фактично отримує грошове забезпечення у зв`язку з проходженням військової служби за мобілізацією.

Питання участі батьків у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини може бути врегульовано добровільно шляхом укладення нотаріально посвідченого договору про утримання дітей. Такий договір визначає права та обов`язки сторін щодо утримання, виховання, місця проживання дитини, порядку спілкування з нею, розміру та способу сплати аліментів, а також інших умов матеріального і соціального забезпечення дитини. Проте з часу припинення сімейних відносин відповідач жодного разу не проявив ініціативи щодо укладення відповідного нотаріального договору, хоча й знав про бажання позивача врегулювати питання матеріального забезпечення дитини як у добровільному, так і в судовому порядку. Натомість у своєму відзиві на позов відповідач намагається перекласти цей обов`язок на позивача, що свідчить про його небажання брати участь у належному виконанні батьківських обов`язків.

У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача вважає необгрунтованою та такою, що не має бути взята судом до уваги при прийнятті рішення у справі з огляду на те, що з січня 2025 року відповідач систематично надсилав на рахунок позивача грошові кошти на утримання ОСОБА_5 , що підтверджується долученими до заперечення платіжними інструкціями.

При цьому, що з січня по травень 2025 року відповідач здійснював регулярні перекази грошових коштів на рахунок позивача, покладаючись на її добросовісність та не зазначаючи у призначенні платежу, що це кошти саме на утримання дитини. Лише у червні 2025 року відповідачеві стало відомо, що отримані суми використовуються позивачем не за прямим цільовим призначенням, у зв`язку з чим надалі він почав чітко зазначати у платіжних дорученнях, що кошти перераховуються саме як аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_5 .

А тому, що твердження позивача про відсутність фінансової підтримки з боку відповідача у період із січня по червень 2025 року є безпідставним та спростовуються наданими платіжними інструкціями.

Також надані відповідачем докази підтверджують факт реального забезпечення дитини та турботи про неї.

Незважаючи на численні твердження позивача про нібито самостійне утримання дитини, до матеріалів справи від неї не було долучено жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував реальні витрати на забезпечення малолітньої ОСОБА_5 .

Крім цього, на підтвердження здійснення фактичних витрат за договором про надання платної освітньої послуги Запорізького національного університету №64/25-Б3 відповідач стверджує, що згідно платіжної інструкції №0.0..1 від 09.08.2025 здійснено переказ в сумі 9 165 грн Запорізькому національному університету за навчання відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що договір щодо утримання дитини не укладено, а добровільна слпта повинна здійснюватися при укладенні такого, позивач має право обирати спосіб стягнення алмінтів, підстав для зменшення визначеної позивачем частки немає, надані докази не свідчать про наявність у відповідача утриманців, дакази перерахування коштів не вказують на ситстематичність, реєстрація шлюбу відповідача та лікування дружини не спростовує його матеріальний стан, оскільки його дружина є військовослужбовцем та отримує грошове забепечення. Просив позов задовльнити в повному обсязі та здійснити розподіл судових витрат.

Представник відповідача проти позовних вимог в судовому засіданні заперечувала, з підстав викладених у заявах по суті справи. Зазначила, що відповідач надає кошти систематично з мементу припинення шлюбних відносин, він має додаткові витрати у зв`язку з утриманнм дружини, розподіл майна не стосується цього спору та вважає, що спір між сторонами відсутній. Просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши представників позивача та відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.07.2025 у справі № 348/1382/25 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , зареєстрований Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), 07.03.2020, актовий запис № 42, розірвано.

У шлюбі в сторін народилася ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом № 243 від 08.12.2020, вчинений Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 08.12.2020, видане Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта обстеження, складеного 17.07.2025 головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Валсорим Комфорт», ОСОБА_3 проживає з дитиною ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 . Дочка перебуває на утриманні матері. Зі слів ОСОБА_3 сім`я потребує додаткової матеріальної допомоги у зв`язку із відсутністю матеріальної підтримки від батька дитини, який не бере участі в її утриманні.

Проживання дитини разом з матір`ю не заперечується відповідачем.

З довідки про доходи, виданої 17.07.2025 Комунальним некомерційним підприємством «Надвірнянська центральна района лікарня» вбачається, що позивач працює на 0,75 ставки в даній установі лаборантом, загальна сума її доходу за місцем роботи за період з січня 2025 року по червень 2025 року становить 68 297, 07 грн.

З копії довідки №1605 від 02.05.2025 вбачається, що відповідач перебуває на військовій службі.

У матеріалах справи знаходяться копії фотокарток, долучених відповідачем до відзиву, однак дати, часу, інформації про зображення на них ці фотокартки не містять.

Відповідно до скриншотів переписки у месенджері, сторони спілкуються щодо дитини 11.07.2025, 14.07.2025, 16.07.2025, зокрема щодо придбання взуття, що ними не заперечується.

Згідно чеків, відображених у мобільному за стосунку, здійснено оплати з банківської картки № НОМЕР_2 . Відомостей про призначення здійснених платежів такі не містять.

Згідно платіжних інструкцій відповідач 30.06.2025, 23.07.2025, 31.08.2025, 30.09.2025 та 29.10.2025 здійснив на рахунок позивача переказ власних коштів, двома платежами в сумі по 5 025,13 грн. із зазначенням інформації про призначення платежу - аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 .

Відповідно до платіжних інструкцій ОСОБА_4 здійснено переказ Дячук К.В. з призначенням платежу переказ власних коштів 10.01.2025 в сумі 20 050 грн, 31.01.2025 в сумі 20 050 грн, 21.02.2025 в сумі 20 050 грн, 24.03.2025 в сумі 20 050 грн, 26.04.2025 в сумі 20 050 грн, 24.05.2025 в сумі 10 050 грн.

Відповідно до копій пенсійних посвідчень ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є особами пенсійного віку та отримувачами пенсії.

Згідно копії договору, укладеного між ОСОБА_4 та Запорізьким національним університетом, без дати його укладення між сторонами, копії наказу №1004-с від 11.08.2015 Запорізького національного університету ОСОБА_4 зараховано з 01.09.2025 студентом першого курсу заочної форми здобуття освіти в даному навчальному закладі.

Відповідно до платіжної інструкції від 09.08.2025 на суму 9 165,00 грн сплачено кошти за навчання ОСОБА_4 , платник ОСОБА_10 , фактичний платник ОСОБА_4 .

Згідно довідки-виклику від 01.10.2025 Запорізький національний університет просить надати ОСОБА_4 додаткову оплачувану відпустку на період навчання строком на 10 днів з 13.10.2025.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 432014700 від 19.06.2025 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею: 70.4 кв.м, житловою площею: 38.6 кв.м., земельну ділянку площею 0,152 га, квартиру, загальною площею: 29.5 кв.м, житловою площею: 14.8 кв.м.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 24.03.2025 він дає згоду своїй дружині ОСОБА_3 на купівлю будь-якого нерухомого майна на таеритрії Івано-Франківської області та на підписання договорів щодо такого.

Відповідно до копії договору купвлі-продажу квартири ОСОБА_3 придбала квартиру загальною площею: 70.4 кв.м, житловою площею: 38.6 кв.м.

Згідно скриншотів переписки у месенджері, сторони спілкуються в період з 01.01.2025 по 02.05.2025, до повідомлення про припинення сімейних відносин, що ними не заперечується.

Відповідно до актового запису про шлюб №11064 від 05.09.2025 відповідач одружився з ОСОБА_11 .

Згідно довідки від 21.07.2025 № 19 ОСОБА_11 з 19.07.2025 продовжує хворіти з приводу загрози переривання вагітності.

З видаткової накладної №204 від 02.10.2025 та платіжної інструкції від 23.10.2025 ОСОБА_4 придбав товар на суму 16 000 грн.

Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2, 3, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2 563 грн.

При цьому суд зауважує, що сплата аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 50 % прожиткового мінімуму не є обмеженням для платника аліментів, оскільки такий розмір встановлений ст. 182 СК України як необхідний для дитини відповідного віку.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком до 6 років.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Однак, цей розмір є мінімальною межею. Максимальна межа, навпаки, не встановлена, а розмір утримання залежить від доходів та матеріального становища батьків.

При вирішенні спору, якщо частка аліментів перевищує мінімальну прожиткову гарантію (прожитковий мінімум) слід виходити із критеріїв достатності, необхідності розміру аліментів та потреб дитини.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) і кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Судом встановлено, що дитина сторін проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Відповідач є здоровим, працездатним чоловіком молодого віку, проходить військову службу, має постійний і достатній дохід.

Доказів того, що відповідач не може надавати дитині матеріальну допомогу у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), має на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, суду не надано.

Вказівка відповідача на те, що він надає допомогу на утримання дитини, купував необхідні речі, приділяв їй свою увагу, турботу та любов, в повному обсязі виконував свої батьківські обов`язки, не впливає на реалізацію права позивачки, як одного батьків, разом з яким проживає дитина, на звернення до суду для присудження за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) згідно ч. 3 ст. 181 СК України.

Доводи відповідача, що на його утриманні перебувають його батьки, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів надання їм матеріальної допомоги, розміру такої та необхідність утримання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є отримувачами пенсії.

Також відповідач не надав доказів потреби в утриманні дружини, з якою зареєстрував шлюб 05.09.2025.

Не підтверджені будь-якими доказами доводи відповідача щодо його витрат, окрім як на оплату навчання, та нестачу коштів після сплати аліментів в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу).

Відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо свого дійсного майнового стану, перебуваючи на військовій службі він отримує щомісячне грошове забезпечення.

При цьому, суд зауважує, що сам по собі факт встановлення на законодавчому рівні відповідного прожиткового мінімуму для дитини певного віку не свідчить про те, що такий розмір аліментів здатний забезпечити належну реалізацію визначеного ст. 27 Конвенції ООН про права дитини права останньої на необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку рівень життя, в той час як саме батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, та не свідчить, що розмір стягуваних аліментів повинен бути наближеним до розміру прожиткового мінімуму, так як обставини, що впливають на розмір аліментів встановлені ст. 182 СК України й серед таких обставин відсутнє будь-яке посилання на співвідношення розміру призначуваних судом аліментів до відповідного розміру прожиткового мінімуму.

Доводи відповідача, що між сторонами склалися домовленості з приводу сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідного договору суду не надано.

Також відповідно вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, врахувавши, що відповідач є фізично здоровим чоловіком працездатного віку, його матеріальне становище, відсутність даних про інших документально підтверджених його утриманців, дійшов висновку, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини, а саме: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Визначений судом розмір аліментів є гарантованим, справедливим, розумним, необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, збільшення їх розміру.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року у розмірі 3 028 грн.

Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 грн на користь державного бюджету України.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу подано копії: договору № 65/07/2025 про надання правничої допомоги, укладеного 18.07.2025 між позивачем та адвокатом Романишиним Д.М., згідно якого у відповідності до п.3.6 договору визначено фіксований розмір гонорару в сумі 5 000 грн, ордеру №1107685 від 18.07.2025 виданого на підставі договору № 65/07/2025 про надання правничої допомоги, укладеного 18.07.2025, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат вказаний в позовній заяві, який становить 5 000 гривень, квитанцію про сплату коштів на користь адвоката в сумі 5 000 грн за надання адвокатських послуг згідно договору за № 65/07/2025 від 18.07.2025 року та копія свідоцтва про право на занняття адвокатською діяльністю, видане Романишину Д.М.

Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження цих витрат не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у справі, суд враховує відсутність чи наявність заперечення відповідача і чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, обґрунтованість розміру цих витрат, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності таких витрат.

Враховуючи категорію справи та те, що предмет спору в цій справі не є складним, характер позовних вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не займали значних витрат часу на їх виготовлення, що опрацювання матеріалів та законодавчої бази і надання консультацій по суті позову входить у таку послугу, заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в загальній сумі 5 000,00 грн є завищеним та необґрунтованим, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

З огляду на складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, суд вважає, що обґрунтованими і пропорційними до предмета спору є витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 4, 19, 141, 247, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 430 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнення аліментів розпочати з 24 липня 2025 року.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1 211,20 (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.) грн судового збору (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача (ГУДКСУ) Казначейство України (ЕАП), Номер рахунку UA0026001, Код класифікації доходів бюджету 22030106, Найменування коду класифікації доходів бюджету Судовий збір (стягувачем є Державна судова адміністрація України).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Гундяк Т.Д.

Повний текст рішення складено 07.11.2025.