Справа № 932/3630/24
Провадження № 2/932/312/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря - Білоконь О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Головне Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про стягнення інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління державної Казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа Головне Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про стягнення інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних та пені. В обгрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року стягнуто з Державного бюджету України на користь його ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди 100 000,00 грн. 18.10.2023 Дніпровським апеляційним судом вказане рішення суду залишено без змін, 08.11.2023 ним позивачем надано виконавчий лист по даній справі до Державної Казначейської служби України, про те вказане рішення суду не виконано, чим порушено його майнові права. 12.02.2024 він звертався до Державної Казначейської служби України з приводу невиконання рішення, але отримав відповідь від 22.01.2024, що черга до виконання цього рішення ще не дійшла. 24.01.2024 він також отримав інформацію від Державної Казначейської служби України, що компенсація за порушення строку перерахування коштів не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснюється за бюджетною програмою 3504030.

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України та Головного управління державної казначейської служби індексацію інфляційних виплат за затримку виконання судового рішення № 932/2730/22 у розмірі 300,00 грн., 3% відсотка від прострочення суми у розмірі 666,00 грн. та пеню у розмірі 6 531,50 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2024 для розгляду даної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцева Т.О.

Ухвалою суду від 26.04.2024 було відкрито провадження у даній цивільній справі та визначено про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 03.05.2024 здійснено перехід від розгляду даної цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням проведення підготовчого засідання.

02.05.2024 до суду від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необгрунтованість.

03.05.2024 до суду від позивача надійшла Відповідь на відзив, в якій позивач підтримав свої позовні вимоги.

07.05.2024 до суду надійшли Пояснення третьої особи на позов, в яких представник зазначав про безпідставність заявлених позовних вимог.

Ухвалою суду від 20.06.2024, постановленою протокольно, виключено Головне управління державної Казначейської служби України у Дніпропетровській області з числа відповідачів.

Ухвалою суду від 20.06.2024 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті.

12.08.2024 до суду від позивача надійшла Заява про уточнення позовних вимог, в якій він надав уточнений розрахунок позовних вимог станом на 14.08.2024.

07.10.2024 до суду від позивача надійшла Заява про уточнення позовних вимог, в якій він надав уточнений розрахунок позовних вимог станом на 09.10.2024.

12.11.2024 до суду від позивача надійшла Заява про уточнення позовних вимог, в якій він надав уточнений розрахунок позовних вимог станом на 11.11.2024, та просив стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України індексацію інфляційних виплат за затримку виконання судового рішення № 932/2730/22 у розмірі 6 034,60 грн., 3% відсотка від прострочення суми у розмірі 2 334,00 грн. та пеню у розмірі 21 180,83 грн.

13.11.2024 до суду від позивача надійшла Заява про уточнення позовних вимог, в якій він надав уточнений розрахунок позовних вимог та просив стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України індексацію інфляційних виплат за затримку виконання судового рішення № 932/2730/22 у розмірі 7 943,23 грн., 3% відсотка від прострочення суми у розмірі 2 358,90 грн. та пеню у розмірі 21 394,53 грн., а всього 31 696,66 грн.

14.01.2025 до суду від позивача надійшла Заява про уточнення позовних вимог, в якій він надав уточнений розрахунок позовних вимог станом на 23.01.2025, та, посилаючись на невиконання вищевказаного рішення суду, просив стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України індексацію інфляційних виплат за затримку виконання судового рішення № 932/2730/22 у розмірі 11 534,07 грн., 3% відсотка від прострочення суми у розмірі 2 934,25 грн. та пеню у розмірі 26 493,16 грн., а всього 40 961,48 грн.

В судовому засіданні позивач з представником позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові з урахуванням його уточнень.

В судовому засіданні представник відповідача - Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість.

В судовому засіданні представник третьої особи - Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області вважав позовні вимоги не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вислухавши учасників справи та їх представників, ознайомившись з матеріалами справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа - Державна Казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги позивача було задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.10.2023 вказане рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року було залишено без змін.

На виконання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року позивачем ОСОБА_1 було отримано виконавчий лист, який ним було надано 08.11.2023 до Державної Казначейської служби України в Дніпропетровській області, що підтверджується відповідною заявою від вказаної дати, в якій позивач просив прийняти до виконання виконавчий лист Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 932/2730/22 про стягнення моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. та стягнуту суму перерахувати йому на картку, зазначивши реквізити такої картки. Факт надання позивачем зазначеного виконавчого листа не заперечувалось представником відповідача.

Вбачається, що з посиланням на невиконання вказаного рішення суду позивач з заявою від 12.01.2024 звернувся до Головного управління Державної Казначейської служби України. Листом від 22.01.2024 на вказану заяву позивач був повідомлений зазначеною установою, зокрема, про те, що після отримання від ОСОБА_1 виконавчого документа по справі № 932/2730/22, керуючись п.п.36-37 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, Головним управлінням було надіслано запит до Дніпропетровської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо наявності обставин, що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів з державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача. Після спливу строку на надання відповіді на запит Головним управлінням сформовано пакет документів та листом від 01.12.2023 направлено до Державної казначейської служби України для подальшого виконання згідно вимог Порядку і з огляду на зазначене, Головним управлінням, як територіальним органом Державної казначейської служби України, виконані усі вимоги, передбачені діючим за5конодавством щодо виконання судових рішень; в Головному управлінні відсутня інформація щодо стану виконання Державною казначейською службою України судового рішення по вказаній справі.

На заяву ОСОБА_1 від 12.01.2024 з приводу тривалого невиконання рішення суду Головне управління Державної Казначейської служби України листом від 22.01.2024 повідомлено позивача про те, що компенсація за порушення строку перерахування коштів, передбачена Законом, не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснюється за бюджетною програмою 3504030, отже у Казначейства відсутні правові підстави для нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів за судовим рішенням у справі № 932/2730/22.

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України індексацію інфляційних виплат за затримку виконання судового рішення № 932/2730/22, 3% відсотка від прострочення суми та пеню.

Судовим розглядом даної справи встановлено, що станом як на час звернення позивача до суду із даним позовом так і на час розгляду даної справи судом рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року, ухвалене у справі № 932/2730/22, про стягнення моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. є невиконаним, що не заперечувалось в суді представником відповідача.

Відповідно до ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

У статті 167 ЦК України передбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного та приватного права у випадках та порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава бере участь у діяльності створених нею юридичних осіб приватного права на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 173 ЦК України, у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 174 ЦК України, держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Цей Закон не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливості, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи божник.

Крім того, в статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її риси застосовуються лиш до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

За змістом частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (розділ «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам») Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):

1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

За пунктом 36 цього ж Порядку № 845 у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження.

Згідно з пунктами 38, 39 вказаного Порядку № 845 (у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

У справі встановлено, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень статті 1176 ЦК України; станом як на час звернення позивача до суду із даним позовом так і на час розгляду даної справи судом рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2023 року, ухвалене у справі № 932/2730/22, про стягнення моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. є невиконаним, що не заперечувалось в суді представником відповідача.

Посилаючись на зазначене, позивач, з урахуванням уточнення, просить стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України індексацію інфляційних виплат за затримку виконання судового рішення № 932/2730/22 у розмірі 11 534,07 грн., 3% відсотка від прострочення суми у розмірі 2 934,25 грн. та пеню у розмірі 26 493,16 грн., а всього 40 961,48 грн. На підтвердження зазначених позовних вимог позивачем надано відповідний розрахунок, який не спростований відповідачем.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.

Тому, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу Державної казначейської служби України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Компенсація, яку стягнено на користь позивача, передбачена статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»), на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 цього Закону.

Суд зазначає, що недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, яке набрало законної сили.

Своєю чергою відповідач заперечує саму можливість стягнення з нього компенсаційних виплат (у правовідносинах, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення суми, заподіяної громадянинові незаконними діями, зокрема, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) чи то на підставі положень ЦК України, чи на підставі статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Водночас у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) статті 625 ЦК України та частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Ні Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ні Закон Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника.

Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині частина четверта статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду України в справі № 686/7081/21.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Згідно положень статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що вона вважає правильним застосування судом першої інстанції припису частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Слід зазначити, що проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Європейського суду з прав людини з цього питання. У пункті 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 29508/04).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, наголосив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі «Скордіно проти Італії» Європейський суд з прав людини визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії» від 10 квітня 2008 року, заява № 21071/05, пп. 49 і 51), вимагають такого: позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 195); призначене відшкодування має бути виплачене без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 198); процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 200); норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 201); розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213).

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2023 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області із заявою про виконання судового рішення, ухваленого у справі № 932/2730/22, до якої долучив оригінал виконавчого листа № 932/2730/22, виданого Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська.

Разом із тим, вказане рішення на час розгляду справи не виконано. Отже, вимога позивача про стягнення грошової компенсації за невиконання грошового зобов`язання у виді трьох відсотків річних інфляційних нарахувань, підлягає стягненню з відповідача за вказаний ним період і у заявленому позивачем розмірі, який судом перевірено та відповідачем не оспорюється. А відтак, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача, з урахуванням їх уточнень, підлягають задоволенню із стягненням з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 за період часу з 01.02.2024 року по 23.01.2025 року інфляційних втрат за затримку виконання судового рішення у розмірі 11 534 гривні 07 копійок, три відсотка від простроченої суми у розмірі 2 934 гривні 25 копійок, пеню у розмірі 26 493 гривні 16 копійок, а всього 40 961 гривню 48 копійок.

Суд зазначає, що грошові кошти повинні стягуватися саме з Державного бюджету України, а не з Державного бюджету України шляхом їх списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач при зверненні до суду за законом був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судовий збір віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 133-142, ч. 6 ст. 259, ст.ст. 263-265, 267, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Головне Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про стягнення інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних та пені - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за період часу з 01.02.2024 року по 23.01.2025 року інфляційні втрати за затримку виконання судового рішення у розмірі 11 534 гривні 07 копійок, три відсотка від простроченої суми у розмірі 2 934 гривні 25 копійок, пеню у розмірі 26 493 гривні 16 копійок, а всього 40 961 гривню 48 копійок (сорок тисяч дев`ятсот шістдесят одну гривню сорок вісім копійок).

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.О. Кудрявцева