РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/2164/23

Провадження № 22-ц/4815/1173/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С.В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Твердого Миколи Кузьмовича та представника ОСОБА_1 адвоката Вишковської Валентини Іванівни на додаткове рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 червня 2025 року у складі судді Довгого І. І., постановлене в м. Сарни Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2024 року вказаний позов задоволено частково. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 56,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: ганок а (2,3 кв.м.), погріб Пг/А-1 (6,5 кв.м.), господарська будівля б (93,8 кв.м.), вбиральня В, огорожа №1, ворота з хвірткою №2 за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0021, площею 0,1000 га цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 549 грн. 46 копійок понесених судових витрат.

Додатковим рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 09 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Вишковської Валентини Іванівни про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 8 000 гривень 00 копійок.

Додаткове рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст.137 ЦПК України, яка передбачає розподілу між сторонами за результатами розгляду справи витрат на правничу допомогу адвоката разом з іншими судовими витратами та обґрунтоване підтвердженими належними доказами фактів представництва інтересів ОСОБА_1 адвокатом Вишковською Валентиною Іванівною. Часткове задоволення заяви зумовлене тим, що частина послуг адвоката, зазначених у акті приймання передачі наданих послуг. На думку суду, фактично дублюють одна одну та зводяться

Вважаючи додаткове рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Вишковська Валентина Іванівна вказує на безпідставність задоволення її заяви лише частково та пояснює, що заявлений розмір витрат направничу допомогу у розмірі 14500 грн, підтверджена наданими доказами, а саме: копією договору, ордером, актом приймання- передачі, розрахунком, корінцем квитанції тощо. Додає, що у розрахунку детально описано всі роботи, які було вчинено адвокатом, задля надання правничої допомоги клієнту, зокрема, усні консультації, збір доказів, підготовка процесуальних документів, заяв по суті справи, ознайомлення із заявами відповідача та надання на них заперечень, участь у судових засіданнях. Наголошує, що сторона відповідача не клопотала про зменшення суми витрат на

професійну правничу допомогу. Вважає помилковим висновок суду про те, що адвокатом у даній справі була надана лише правнича допомога, яка полягала у складанні позовної заяви з використанням нормативно-правових актів. Інші види робіт, такі як участь у судових засіданнях, яких було всього п`ять суд не розцінює як надану правничу допомогу. Доводить, що подання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя, заяви про забезпечення позову, ознайомлення з відзивом, додатковим відзивом, підготовка відповіді на

відзив, ознайомлення з запереченнями на відповідь на відзив тощо це окремі процесуальні документи, заяви по суті справи, які не можуть дублювати один одного, адже для того щоб подати відповідь на відзив, потрібно ознайомитися з відзивом, з позицією відповідача, яку неможливо знати наперед. Більше того, опрацювання процесуальних документів, таких як відзив на позов, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив не зводяться до формування правової позиції для подання позову, тому що такі документи подаються після подання позовної заяви у разі не визнання позовних вимог та заперечення з боку відповідача. Крім того, для опрацювання вищеперерахованих документів потрібен час, який використано як на ознайомлення так і на підготовку та подання заяв. Вважає, що суд помилково ототожнив всю пророблену роботу адвоката у справі, що описана вище як дубляж і зводить її лише до складання позовної заяви з використанням нормативно-правових актів, стосовно яких існує судова практика, зменшивши витрати до 8 000,00 грн. та не дослідивши акту виконаних робіт. З наведених підстав просить до додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її заяву про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити у повному обсязі.

У своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Твердий Микола Кузьмович заперечує наявність підстав для стягнення витрат на правничу дорогу з його довірительки та стверджує, що вона в суді першої інстанції висловила свою позицію щодо ухвалення додаткового рішення, обґрунтувавши її двома обставинами: 1) порушення процесуальних строків звернення із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу; 2) ухвалення рішення на користь позивача із порушенням ним ч. 9. ст. 141 ЦПК України (спір вирішений на користь позивача із зловживанням процесуальними правами). З наведених міркувань просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відзивів на апеляційні скарги не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2024 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 56,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: ганок а (2,3 кв.м.), погріб Пг/А-1 (6,5 кв.м.), господарська будівля б (93,8 кв.м.), вбиральня В, огорожа №1, ворота з хвірткою №2 за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0021, площею 0,1000 га цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 549 грн. 46 копійок понесених судових витрат.

Представник ОСОБА_1 адвокат Вишковська Валентина Іванівна звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 14500,00 грн., яка оскаржуваним рішенням задоволена частво в розмірі 8 000,00 грн.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 14 500,00 грн., надану адвокатом Вишковською Валентиною Іванівною ОСОБА_1 заявником долучено: 1) Договір про надання правової (правничої) допомоги №23/23 від 22.03.2023 року, укладений між адвокатом Вишнковською В.І. та ОСОБА_1 , яким визначено, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу та порядок його оплати визначається за домовленістю сторін, окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору та на підставі акту виконаних робіт; 2) Додаткова угода (замовлення №23) про надання правової допомоги (додаток №1 до договору про надання правової допомоги №23/23 від 22.03.2023) , у якому вартість послуг адвоката погоджена сторонами, які домовились, що вартість однієї години роботи адвоката складає 1000 грн. і буде підтверджена розрахунком вартості наданих послуг та актом приймання передачі виконаних робіт; 3) Розрахунок витрат на правничу допомогу від 12.12.2024 року, за яким встановлено, що адвокатом було надані наступні послуги: зустріч з клієнтом, усні консультації; аналіз актуальної судової практики та чинного нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, підготовка документів, подання адвокатських запитів, складання та подання позовної заяви про поділ спільного майна до суду, заяви про забезпечення позову; ознайомлення з відзивом на позовну заяву від 20.07.2023 року; ознайомлення додатковим на позовну заяву від 26.07.2023 року; підготовка та подання відповіді на відзив; ознайомлення з запереченнями на відповідь на відзив від 14.08.2023 року; ознайомлення з клопотанням сторони відповідача про витребування доказів, підготовка та подання письмових заперечень на заяву сторони позивача про витребування доказів; участь у судових засіданнях 21.08.2024 року, 19.09.2024 року, 03.10.2024 року, 07.11.2024 року, 09.12.2024 року.

12.12.2024 року адвокатом та позивачем було підписано Акт приймання-передачі наданої правової допомоги та того ж дня оплачено 14 500,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера.

Європейський суд з прав людини основними критеріями судових витрат, що підлягають відшкодуванню, називає їх (а) фактичність, тобто їх реальне підтверджене здійснення, (б) неминучість, тобто відсутність альтернативних шляхів забезпечення такого ж захисту/представництва, і (в) обґрунтованість, тобто пропорційність вчинених дій до наявних завдань та отриманого результату й адекватність оголошеної ціни за виконану роботу. Такий погляд сформовано, зокрема, у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України».

Об`єднана Палата Верховного Суду у справі № 922/445/19, серед іншого наголосила, що:

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт;

- суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

- суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) з врахуванням критеріїв ч. ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.

У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

В суді першої інстанції апелянтом не заявлялося про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що було взято до уваги місцем судом при постановленні оскаржуваного додаткового рішення.

Нормами законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Суд першої інстанції при задоволенні заяв про стягнення витрат на правничу допомогу, виходив принципів співмірності та розумності розміру судових витрат, критерієм реальності, справедливості та розумності адвокатських витрат, а також аналізом дійсності, необхідності та раціональності юридичних послуг, вартість яких заявлено представником позивача до відшкодування, стягнувши їх у розмірі 14 500,00 грн. на користь заявника.

На думку апеляційного суду, такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає вищевказаним критеріям, враховує складність справи, тривалість судового розгляду, необхідність залучення адвоката та представництва інтересів заявника.

У апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що оскаржуване додаткове рішення підлягає скасуванню, оскільки відсутні докази понесення цих витрат шляхом їх фактичної сплати. Такі доводи апеляційним судом відхиляються.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року (справа №648/1102/19), суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена: Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Зазначена правова позиція є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.

У частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як вбачається із акту приймання-передачі наданих послуг, в суді першої інстанції адвокатом Вишковською В.І. були надані такі послуги: зустріч з клієнтом, усні консультації; аналіз актуальної судової практики та чинного нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, підготовка документів, подання адвокатських запитів, складання та подання позовної заяви про поділ спільного майна до суду, заяви про забезпечення позову; ознайомлення з відзивом на позовну заяву від 20.07.2023 року; ознайомлення додатковим на позовну заяву від 26.07.2023 року; підготовка та подання відповіді на відзив; ознайомлення з запереченнями на відповідь на відзив від 14.08.2023 року; ознайомлення з клопотанням сторони відповідача про витребування доказів, підготовка та подання письмових заперечень на заяву сторони позивача про витребування доказів; участь у судових засіданнях 21.08.2024 року, 19.09.2024 року, 03.10.2024 року, 07.11.2024 року, 09.12.2024 року що складає 14500 грн.

Апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції про те, що такі послуги як усні консультації, аналіз актуальної судової практики та чинного нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, підготовка документів, подання адвокатських запитів, складання та подання позовної заяви про поділ спільного майна до суду, заяви про забезпечення позову, ознайомлення з відзивом на позовну заяву, ознайомлення додатковим на позовну заяву від 26.07.2023 року, підготовка та подання відповіді на відзив, ознайомлення з запереченнями на відповідь на відзив від 14.08.2023 року, ознайомлення з клопотанням сторони відповідача про витребування доказів, підготовка та подання письмових заперечень на заяву сторони позивача про витребування доказів, по суті дублюють одна одну, є подібними та є складовими формування правової позиції для подання позову. Суд також враховує часткове задоволення позовних вимог по суті спору та принцип пропорційності розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційних скарг апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи встановлені обставини справи, надані заявником докази на підтвердження отриманої правничої допомоги адвоката та проаналізувавши їх обсяг, враховуючи заперечення протилежної сторони, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість часткового задоволення вимог про відшкодування витрат на професійну правничу в розмірі 8 000,00 грн.. Такий розмір відшкодування, на думку колегії суддів, відповідає принципам реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим додаткове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Твердого Миколи Кузьмовича та представника ОСОБА_1 адвоката Вишковської Валентини Іванівни залишити без задоволення.

Додаткове рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 червня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.