Справа № 559/3553/25
Провадження № 2/559/1366/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м.Дубно

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарях Костюк Н.С., Солімчук М.Р., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю 3-іх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Вербської сільської ради, служби у справах дітей Привільненської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю 3-іх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору служби у справах дітей Вербської сільської ради, служби у справах дітей Привільненської сільської ради про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , 2013 р.н., ОСОБА_4 , 2014 р.н., ОСОБА_4 , 2016 р.н., разом з батьком.

Ухвалою суду від 28.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

02.09.2025 від відповідачки надійшла заява про визнання позовних вимог.

Ухвалою суду від 09.09.2025 залучено до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 23.09.2025 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

30.10.2025 від представника відповідачки адвоката Вишковської В.І. надійшли додаткові письмові пояснення у справі, в яких в задоволенні позову представник просить відмовити.

06.11.2025 від представника відповідачки адвоката Вишковської В.І. надійшла заява про розірвання договору про надання правничої допомоги ОСОБА_2 .

Позовні вимоги у позові позивач обґрунтовує тим, що у нього та відповідачки ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано 20.07.2017, народилося троє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент розірвання шлюбу діти залишалися проживати з матір`ю, а позивач сплачував аліменти на їх утримання, а 12.06.2024 між сторонами укладено договір щодо батьківських обов`язків. На даний час діти проживають з батьком, оскільки відповідачка не працює, веде аморальний образ життя, має незадовільні житлові умови. Враховуючи вищевикладене, позивач просить визначити місце проживання дітей разом з ним.

Крім того, у судовому засіданні 09.09.2025 представник позивача заявила суду, що визначити місце проживання дітей необхідно позивачу, крім іншого, і для пред`явлення рішення у справі до ТЦК для оформлення відстрочки від мобілізації.

У письмових поясненнях на позов представник відповідачки ОСОБА_2 вказала, що вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами діє чинний договір щодо виконання батьківських обов`язків, не доведено аморальну поведінку відповідачки, а дійсною метою позову є отримання відстрочки від мобілізації.

В судове засідання 06.11.2025 з`явилися позивач та його представник, а також представник органу опіки та піклування Вербської сільської ради.

Враховуючи, що під час судового розгляду в суді зник інтернет-зв`язок, судове засідання продовжити було неможливо.

Проте, представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги повністю підтримав.

Представник органу опіки та піклування Вербської сільської ради також надав заяву про розгляд справи в його відсутність та підтримання позовних вимог.

Представник служби у справах дітей Привільненської сільської ради в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи в його відстуність.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_5 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв або клопотань не надсилав.

Відповідачка також, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, будь-яких додлактових заяв або клопотань від неї не надходило.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Датою прийняття рішення у даній справі є 06.11.2025, тобто дата складання повного тексту рішення.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалися сторони, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у позивача та відповідачки ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано 20.07.2017, народилося троє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.6-10).

Згідно з довідкою Дубенського ВДВС від 25.07.2025 у позивача відсутня заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей за виконавчим листом №559/1293/16ц від 18.11.2016 (а.с.12).

Діти проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та навчаються у Стовпецькому ліцеї Вербської сільської ради, що підтверджено відповідними довідками (а.с.11, 15-18).

12.06.2024 між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення умов утримання дітей, у якому визначено розподіл батьківських обов`язків (а.с.13-14).

За висновком органу опіки та піклування Вербської сільської ради від 22.09.2025 вважається доцільним визначити місце проживання дітей разом з батьком (а.с.61).

Суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст.ст. 6, 7, 19, 141, 160, 161 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 350/1696/19 зазначено, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку…

Приходячи до переконання про відхилення позовних вимог, суд бере до уваги, що спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком, з яким діти і так фактично проживають, навчаються у ліцеї тощо, і від батька мати дітей не вимагає зміни їх місця проживання.

Після звернення батька дітей до суду з позовом про визначення місця їх проживання ОСОБА_2 з самостійним позовом або із зустрічним позовом в межах розгляду справи про визначення місця проживання дітей не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її намір і волю щодо визначення місця проживання дітей з нею, як матір`ю, суду надано не було.

Тому відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, які фактично проживали і проживають разом з ним, між батьками дітей виник спір саме щодо їх місця проживання, оскільки ОСОБА_2 не вимагає від батька дітей змінити їх місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дітей у позивача, належного виконання договору тощо, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з собою, за умов, що вони фактично проживають разом з батьком, що вона не заперечує.

При цьому зауважується, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дітей має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини.

Той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір.

При вирішенні справи не встановлено, що право позивача як батька дітей на визначення місця їх проживання з ним порушується, оспорюється чи не визнається матір`ю дитини або будь-якою іншою заінтересованою особою, а докази про ці обставини у матерілах справи відсутні.

Суд вирішує спір, що реально виник, і не може робити припущень щодо обставин, які ще не виникли, та не може регулювати правовідносини щодо проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в іншого з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, адже для цього відсутні відповідні правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, створює юридичні підстави для відмови у задоволенні позову.

Завданням цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав, а не таких, які можливо будуть порушені у майбутньому.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року №509/5080/18).

Висновок органу опіки та піклування Вербської сільської ради від 22.09.2025 суд у даному випадку не бере до уваги, враховуючи, що він не має наперед визначеної обов`язковості для суду, є однобічним і передчасним, адже думка та пояснення відповідачки як матері дитини не з`ясовувалися взагалі, місце її проживання не оглядалося, її матеріальне становище, психоемоційні та інші зв`язки матері з дітьми, морально-етична та соціальна поведінка не досліджувалися тощо. Тобто усі зафіксовані обставини встановлено зі слів позивача та дослідження його місця проживання.

Крім того, обставини щодо непроживання сторін разом не свідчать про неможливість участі матері у вихованні та утриманні дітей.

Щодо посилань позивача про його сплату аліментів на користь відповідачки суд враховує наступне.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким із відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 520/21069/19.

Непроживання дітей разом із матір*ю можуть свідчити про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки.

За змістом ч. 2 ст. 179 та ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) сплачуються тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і повинні використовуватися виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, стягнення з батька аліментів на дитину у період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить положенням ст.ст. 179, 181 СК України та цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, про що зазначається у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 596/826/21.

Крім того, у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 686/18140/21, наголошується, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, а дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Проте, позивач з таким позовом до суду не звертався, хоча і має на це право.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачений обов`язок кожної із сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається кожна із сторін як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 180, 181, 182, 192 СК України, ст. ст. 3, 12, 13, 7680, 89, 141, 263265, 430, 432 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Дубенський міськрайонний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 06.11.2025.

Суддя О.М.Томілін