Дата документу 10.11.2025 Справа № 335/8663/25
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №335/8663/25 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К. В.
Провадження № 22-ц/807/1971/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Гайворонського Олексія Юрійовича на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 10 серпня 2015 року ОСОБА_1 уклала з АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №630292976. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадках невиконання позичальником умов договору останній зобов`язується достроково виконати усі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Позичальник свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором. У свою чергу позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 01 липня 2025 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 177 532,38 грн, з яких: 103 255,98 грн прострочене тіло кредиту; 74 276,40 грн відсотки за користування кредитом.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №630292976 у розмірі 177 532,38 грн, а також судові витрати у вигляді сплати судового збору.

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року цивільну справу №335/8663/25 передано за підсудністю на розгляд до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гайворонського Олексія Юрійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала на неправильність застосування судом норм процесуального закону, оскільки ОСОБА_1 проживає у Чехії, за адресою: АДРЕСА_1 , адреса АДРЕСА_2 , це адреса проживання її дітей, та за вказаною адресою вона ніколи не проживала. Місце вказаної реєстрації в Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб ніколи не підтверджувала та виплат ВПО не отримувала. Звертає увагу на наявність крім ч.1 ст.27 та ч.10 ст. 28 ЦПК України, на ч.8 ст.27 ЦПК України, відповідно до якої, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. Отже, зміст укладеного ОСОБА_1 договору, має можливість вплинути на вірне рішення питання територіальної підсудності даного цивільно-правового спору.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 9 частини 1 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю на розгляд до Самарського районного суду м. Дніпра, суд першої інстанції визначаючи підсудність на підставі ч. 1 ст. 27 ЦПК України, виходив з того, що дана справа не підсудна Вознесенівському районному суду м. Запоріжжя, оскільки ОСОБА_1 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб з 12.04.2022 року та адреса фактичного проживання відповідача є: АДРЕСА_2 , що належить до територіальної юрисдикції Самарського районного суду м. Дніпра, а отже і підсудна даному суду.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідно до ксерокопії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 09 жовтня 1998 року (а.с.11 зворот-12).

Відповідно до Відповіді №1727955 від 02.09.2025, з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого суддею Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , дата реєстрації 07.02.2017 року (а.с.56).

Відповідно до Відповіді №1747265 від 08.09.2025 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, сформованого суддею Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб з 12 квітня 2022 року та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.57).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Так, у ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі "Безимянная проти Росії" (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак, ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

За загальним правилом, якщо інше не встановлено ЦПК України, у відповідності до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 28 ЦПК України унормовує альтернативну підсудність справ за вибором позивача.

Відповідно до ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 33 Конституції розрізняє місце перебування громадянина і місце його проживання.

Місце перебування фізичної особи - це те місце, де вона знаходиться тимчасово (готель, санаторій, притулок тощо).

Місце проживання фізичної особи - це місце, де громадянин постійно чи переважно проживає (як власник будинку чи квартири; як наймач чи піднаймач житла; як член сім`ї власника, наймача тощо або на іншій підставі, встановленій законодавством, у будинку-інтернаті для інвалідів, громадян похилого віку тощо).

У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання-житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Місце перебування-житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

З метою забезпечення умов для стабільності цивільних відносин та виконання фізичними особами обов`язків щодо інших суб`єктів права, встановлена їхня реєстрація за місцем проживання і за місцем тимчасового перебування.

Статтями 3, 4, 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що АТ «Сенс Банк» звернулося до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №630292976 у розмірі 177 532, 38 грн та судові витрати (а.с.1-5).

Отже, спір між сторонами виник з приводу виникнення зобов`язання боржника сплатити певну суму отриманих в кредит коштів та процентів на користь іншої сторони у строк та в порядку відповідно до цивільно-правового договору.

Подаючи позовну заяву саме до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя АТ «Сенс Банк» визначив територіальну підсудність за місцем реєстрації відповідача по справі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), яке наразі є тимчасово окупованим та підсудність цих справ передана до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя. На підтвердження реєстрації ОСОБА_1 за вищевказаною адресою, позивачем до позовної заяви додано копію паспорта громадянина України останньої серії та номер НОМЕР_1 , документи укладені між сторонами, в яких також зазначена дана адреса як місце реєстрації та проживання ОСОБА_1 (а.с.9-12).

Отже, враховуючи, предмет спору у даній справі позивач має право звернутися до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача, а саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання або перебування) передбаченої ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного демографічного реєстру.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Порядок передачі справ з одного суду до іншого встановлено статтею 31 ЦПК України.

Суддею Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя Гашук К.В. у передбачений ч. 6 ст. 187 ЦПК України дводенний строк після надходження позовної заяви до суду, на підставі ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 02 вересня 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» сформовано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо визначення зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Як вбачається з Витягу Єдиного державного демографічного реєстру від 02 вересня 2025 року №1727955, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована з 07 лютого 2017 року за адресою: АДРЕСА_3 , що є територією Пологівського району Запорізької області (а.с.56).

Проте, згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376, територія с.Кам`янка, Пологівського району Запорізької області, включено до переліку територій які є тимчасово окупованими по теперішній час.

З метою встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 , Вознесенівським районним судом м. Запоріжжя направлено ухвалу від 02 вересня 2025 року про витребування у Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України, інформації щодо ОСОБА_1 з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (а.с.54).

Згідно відповіді №1747265 від 08 вересня 2025 року з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб з 12 квітня 2022 року та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.57).

Отже, як встановлено з матеріалів справи, місце проживання відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстровано в АДРЕСА_2 , а тому справа належить до територіальної юрисдикції та підсудна Самарському районному суду м. Дніпро.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що місцем реєстрації проживання відповідача є м. Дніпро Самарський район правомірно постановив ухвалу про передачу цивільної справи на розгляд за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпро, оскільки положення ч. 1 ст. 27 ЦПК України чітко пов`язують територіальну підсудність не з фактичним, а саме із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання чи перебування відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною та обгрунтованою та постановлена з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 ніколи не проживала за адресою: АДРЕСА_2 , та не отримувала статус внутрішньо переміщеної особи, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються відповіддю №1747265 від 08 вересня 2025 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, сформованої суддею Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя Гашук К.В., відповідно до якої ОСОБА_1 перебуває на обліку в УСЗН Лівобережне (Самарський район), довідка ВПО номер: 1243- від 12.04.2022 року, має діючий статус та фактично проживає за вищевказаною адресою (а.с.57).

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно статті 1 ч. 1 абз. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1цього Закону, на момент їх виникнення (стаття 4 ч. 1, 2 Закону).

Частиною першою статті 5 Закону визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року N 509, зі змінами, регулює як механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, так і облік даних про внутрішньо переміщених осіб, включених до Єдиної інформаційної бази, у тому числі, містить дані про фактичне місце проживання/перебування таких особи, які по суті являють собою реєстрацію фактичного місця проживання/перебування цих особи у зв`язку із тимчасовою окупацією частини території України, на якій була проведена реєстрація місця проживання/перебування осіб до їх переселення до інших регіонів країни.

Особа, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) якої знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації, може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання за межами тимчасово окупованої території України без внесення будь-яких відміток до паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи можна визнати документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування позивача, відповідача при визначені підсудності розгляду справ за ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія судді вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги відповідь №174765 від 08 вересня 2025 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери сформовану суддею Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя Гашук К.В., на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якої фактичним місцем проживання останньої є АДРЕСА_2 , що є територією Самарського району м. Дніпро, та дійшов вірного висновку про передачу матеріалів справи №335/8663/25 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на розгляд до Самарського районного суду м. Дніпро, до територіальної юрисдикції (підсудності) якого належить дана справа.

Доводи заявника щодо визначення підсудності за ч.8 ст.28 ЦПК України, відповідно до якої позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів, не заслуговують на увагу, оскільки дана норма відноситься до вибору підсудності саме позивачем, тобто АТ «Сенс Банк». Крім того, в даній справі, як вже було зазначено вище між сторонами виник спір з приводу невиконання умов кредитного договору, в результаті чого, на думку позивача, виникла заборгованість відповідача перед позивачем, а тому до даних правовідносин застосовуються загальні правила підсудності, викладені в ч.1 ст. 27 ЦПК України, підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача.

Доводи заявника про те, що вона проживає наразі в Чехії, також не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються належними та допустимим доказами, а додана ОСОБА_1 перша сторінка Паспорту громадянина України для виїзду за кордон не підтверджує реєстрацію та проживання останньої в Чеській Республіці.

Посилання апелянта на незаконність передачі справи на розгляд іншого суду не відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Гайворонського Олексія Юрійовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, і касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 10 листопада 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Трофимова Д.А.