_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/400/25
УХВАЛА

про відмову у проведенні судових засідань у режимі відеоконференції

10.11.2025

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

розглянувши клопотання представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Міцул Оксана Вадимівна про встановлення факту родинних відносин,

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2025 року через систему «Електронний суд» звернувся представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 з заявою, в якій просить встановити факт родинних відносин між заявником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме те, що ОСОБА_3 є рідним батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 02.07.2025 року подана заява була залишена без руху у зв`язку з тим, що вона не відповідає вимогам ст.ст. 177 ЦПК України.

Ухвалою судді від 04.07.2025 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання.

Ухвалою судді від 07.10.2025 року замінено первісну заінтересовану особу Арцизький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на приватного нотаріуса Міцул Оксану Вадимівну. Витребувано у приватного нотаріуса Міцул Оксани Вадимівни належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07.11.2025 року, через систему «Електронний суд», представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надіслав до суду клопотання, в якому просив суд провести судове засідання по даній справі в режимі відеоконференції. Заява зареєстрована 07.11.2025 року, передана судді 10.11.2025 року.

Судове засідання в даній справі призначене на 14 год. 00 хв. на 10.11.2025 року.

Дослідивши матеріали зазначеної заяви, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Згідно з ч. 2 ст. 212 ЦПК України учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше, ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Враховуючи те, що судове засідання по вищевказаній цивільній справі призначене на 10.11.2025 року, а клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції сформовано позивачем в системі «Електронний суд» 07.11.2025 року (після робочого часу) та передано судді 10.11.2025 року, в порушення строку, передбаченого ст.212 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Положення чинного законодавства передбачають, що необхідність проведення судового засідання у режимі відеоконференції визначається судом, що розглядає цивільну справу.

При цьому, виключний перелік випадків, у яких суд може постановити ухвалу про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, процесуальним законом не визначений, у зв`язку з чим необхідність проведення судового засідання в режимі відеоконференції визначається у кожному окремому випадку, з урахуванням обставин справи, її складності та потреби у наданні пояснень учасників справи, які за станом здоров`я чи з інших незалежних від цих осіб причин не можуть бути присутніми у засіданні суду, а їх участь є обов`язковою.

Призначення судового засідання у режимі відеоконференції має здійснюватись у виключних випадках, коли за об`єктивних причин учасник судового процесу позбавлений можливості брати участь у засіданні, а його участь є необхідною для встановлення всіх обставин справи.

Однак, вказане клопотання не містить жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставин неможливості прибути у судове засідання, при цьому ухвала суду не може обґрунтовуватись лише припущеннями про наявність зазначених обставин.

Додатково суд звертає увагу, що у Київському районному суді міста Одеси немає стабільної технічної можливості для забезпечення проведення судових засідань в режимі відеоконференції у зв`язку з тим, що на даний час в суді не облаштовано достатню кількість спеціальних приміщень для проведення дистанційних судових засідань, а наявна кількість залів судових засідань не забезпечує охоплення власних потреб суду в приміщеннях для проведення судових засідань, оскільки в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебуває велика кількість судових справ (у 2024 році було розглянуто біля 45 000 справ!), а перевага у використанні залів судових засідань надається суддям, які здійснюються судочинство у кримінальному провадженні, де обвинувачений утримується під вартою.

Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність технічної можливості проводити розгляд справи в режимі відеоконференції та одночасно на відсутність виключних обставин для здійснення розгляду справи в режимі відеоконференції, беручи до уваги таку засаду цивільного судочинства як розумність строків розгляду справи судом, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття участі представника заявника у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Тому, відмова у проведення судових засідань в режимі відеоконференції не є порушенням права на доступ до суду, з урахуванням вищевикладеного.

На підставі викладеного, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.212, 260, 263, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Міцул Оксана Вадимівна про встановлення факту родинних відносин, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Куриленко