КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6876/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року про забезпечення позову у складі судді Фінагеєвої І.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Служба у справах сім`ї та дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Одночасно із позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_3 просив заборонити виїзд за межі України дитині - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька - ОСОБА_1 .

Заяву обґрунтовано тим, що починаючи з народження сина, дружина почала створювати умови, які були не сприятливими для спільного проживання, в зв`язку з чим більшу частину часу сторони проживають окремо, син проживає фактично весь час з дружиною.

З часу припинення спільного проживання дружина всіляко чинить перешкоди у спілкуванні з сином, нав`язує свій графік, який для неї є зручним, чим порушує звичайний режим дитини.

При цьому, як вказує позивач, у них з дружиною була усна домовленість, що він буде забирати дитину для проводження часу разом з ним окремо від дружини кожен вівторок, четвер, суботу з 09 год 00 хв до 16-18 год 00 хв.

Починаючи з березня 2025 року дружина почала самовільно змінювати графік, відмовляти в побаченні з дитиною.

29 березня 2025 року (це була субота, тобто день побачення з батьком) позивач приїхав зранку забрати дитину та виявив відсутність дружини з сином за місцем тимчасового перебування дитини: АДРЕСА_1 , про що мною було повідомлено поліцію.

В той же день працівниками поліції було встановлено місце перебування дружини з сином. Дружина, не повідомивши батька дитини, поїхала з ним до своєї сестри в с. Михайлівка-Рубежівка.

Крім того, 12 квітня 2025 року, приїхавши до місця тимчасового проживання сина за адресою АДРЕСА_1 , позивачем було встановлено відсутність дружини та сина за вказаною вище адресою.

В той же день при спілкуванні з працівниками поліції дружина повідомила останніх, що в даний час перебуває за кордоном в Республіці Польща, м. Варшава.

При цьому, позивач звертає увагу суду на ту обставину, що жодного дозволу на виїзд дитини за кордон ні усного, ні письмового він не надавав.

В даний час, як зазначає позивач, дружина з ним не спілкується, на повідомлення не

відповідає, жодної інформації про стан здоров`я, місце перебування сина не надає, чим ставить позивача в край важке моральне становище.

Звернувшись до Державної прикордонної служби України, позивачу надійшла відповідь, що спільний син сторін ОСОБА_5 10 квітня 2025 року перетнув державний кордон України в пункті пропуску «Ягодин».

Позивач посилається на те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, позивач вважає, що доводи, наведені в даній заяві, є обґрунтованими, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, а відтак його заява про забезпечення позову підлягає задоволенню у повному обсязі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржувана ухвала є незаконною та постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу суду, що з часу припинення спільного проживання дружина всіляко чинить перешкоди у спілкуванні з сином, нав`язує свій графік, який для неї є зручним, чим порушує звичайний режим дитини.

Скаржник вказує, що 04 березня 2025 року ним до відділу поліції, яке знаходиться в с. Чайки, було подано заяву про те, що ОСОБА_2 регулярно наносить тілесні ушкодження своєму старшому синові ОСОБА_6 , а тому є обґрунтовані підозри вважати, що його син є жертвою домашнього насильства.

Окрім цього, згідно консультативного висновку спеціаліста у ОСОБА_2 ураження центральної нервової системи, неуточнене, вегето-судинна дистонія по змішаному типу з астентно-тривожним синдромом. Після обстеження лікарем призначено лікування.

Також повідомляє, що всі медичні препарати, які призначені лікарем, стосуються лікуванню та профілактиці психічних розладів.

Вказує, що 12 квітня 2025 року приїхавши до тимчасового місця проживання сина за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено відсутність дружини та сина за вказаною адресою.

Звертає увагу суду, що жодних підстав, які б давали дозвіл на виїзд дитини за кордон без дозволу скаржника станом на 10 квітня 2025 року і на день подачі апеляційної скарги не існувало.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Бібік О.М. в інтересах ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року - залишити без змін.

Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Бібік О.М. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовивши у забезпечені позову, суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони дитині, перетинати кордон України без його згоди на період дії воєнного стану в України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідного виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Таким чином у частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року (справа № 754/7569/21, провадження № 61-15886сво2) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналіз вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Зазначене узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц.

Вказані висновки також зроблено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року за результатами розгляду справ № 369/7253/23, яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

З огляду на вище викладене, беручи до уваги те, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинати кордон України без згоди батька на період дії воєнного стану в України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у задоволенні даної заяви слід відмовити.

При цьому як встановлено матеріалами справи, дитина з матір`ю уже перебувають за межами території України, а тому заявлений у справі захід забезпечення позову є недоцільним, у звязку з чим доводи апеляційної скарги про необгрунтованість висновків суду першої інстанції колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання скаржника на те, що незабезпечення позову у вказаний спосіб призведе до порушення його прав, оскільки невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, колегія суддів не приймає, оскільки заборона виїзду дитини за кордон суперечить нормам чинного законодавства та якнайкращим інтересам дитини з урахуванням воєнного стану на території України.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: