Справа № 447/332/25 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В. Л.
Провадження № 22-ц/811/2143/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН Фінанс» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН Фінанс» (в подальшому «ТзОВ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на користь ТзОВ «ВІН Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 827298 від 26.04.2019 року у розмірі 34 620 грн. 72 коп. (з яких: 22 204 грн. 00 коп. сума заборгованості, 10 418 грн. 34 коп. сума інфляційних втрат, а 1 998 грн. 38 коп. 3% річних), а також сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 26 квітня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 827298, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 7 000 грн. строком на 30 днів (в подальшому «Кредитний договір»). Відповідач не виконав умови договору щодо повернення наданих коштів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН Фінанс») укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. 21 серпня 2019 року укладено додаткову угоду № 24 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 24 від 21.08.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі і до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту №827298 від 26.04.2019 року, перейшло до нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Оскільки зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідачем залишаються невиконаними, позивач змушений звернутись до суду позовом та просити суд поновити йому строк позовної давності для подання цього позову (а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 41-44).

Дане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального права (а.с. 47-51).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 58-59).

Клопотань від учасників справи про її розгляд з повідомленням учасників справи не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між ТОВ «Авентус Україна», як надавачем споживчого кредиту, та фізичною особою споживачем послуг кредитування (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Як стверджується матеріалами справи, зокрема доводами самого позивача та долученими ним в обґрунтування заявлених позовних вимог до позовної заяви доказами, Договір факторингу № 1, згідно якого ТзОВ «Авентус Україна» уступило позивачу права вимоги (в тому числі і до відповідача) було укладено 12 квітня 2018 року (а.с. 13-14), а Кредитний договір між ТзОВ «Авентус Україна» та відповідачем ОСОБА_1 26 квітня 2019 року (а.с. 12), тобто через, більш як 1 (один) рік після згаданого вище Договору факторингу № 1.

В той же час, вимоги позовної заяви мотивовані тим, що «відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором (тобто перед позивачем, ТзОВ «ВІН Фінанс») складає 22204,00 грн., а саме:

-Сума основного боргу 7000,00 грн.

-Сума боргу за процентами 1260,00 грн.

-Сума боргу за простроченими процентами 10584,00 грн.

-Сума боргу за штрафами 3360,00 грн.» (а.с. 1-зворот).

Тобто, як вбачається з наведеного вище, незважаючи на те, що Кредитний договір з відповідачем було укладено лише 26 квітня 2019 року, станом на 12 квітня 2018 року («на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018») у відповідача ОСОБА_1 (по версії позивача) вже був борг по Кредитному договору (якого станом на 12.04.2018 року ще не існувало) у розмірі 22 204 грн.

Крім цього, пунктом 1.2 Кредитного договору встановлено, що «Позика надається строком на 10 днів» (а.с. 12). Те, що позику насправді було надано строком на 10 днів позивачем вже визнається самим у доводах поданої ним апеляційної скарги.

Однак, у позовні заяві міститься твердження про те, що «відповідно до індивідуальної частини договору № 827298 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. строком дії на 30 днів» (а.с. 1- зворот).

Жодних пояснень стосовно наведених вище «розбіжностей», ні апеляційна скарга, ні матеріали справи в цілому не містять, а позовна заява містить клопотання «справу розглядати без участі представника позивача».

Як також стверджується матеріалами справи, відповідач 21.04.2025 року подав до суду першої інстанції Відзив на позов, у якому (наводячи відповідні аргументи) заперечує заявлені до нього позовні вимоги і просив відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, відповідач звертає увагу на те, що Кредитний договір (про надання позики строком на 10 днів) було укладено 26 квітня 2019 року, а з даним позовом до суду позивач звернувся лише 02.02.2025 року через майже 6 (шість) років після укладення цього договору та виникнення зобов`язань, які ним передбачені.

В той же час, як вбачається з розрахунку боргу, стягнення якого є предметом позовних вимог, інфляційні та 3 % річних позивачем пораховані до 26.12.2024 року включно (а.с. 18).

Звертає увагу на те, що на даний час він перебуває на військовій службі за контрактом в Збройних Силах України (а.с. 31-33).

Оскаржуване рішення судом було ухвалено 19.05.2025 року.

Однак, протягом майже 1 (одного) місяця позивач так і не подав до суду відповіді на цей відзив (частина 1 статті 199 ЦПК України), у якій були б наведені заперечення на наведені відповідачем у Відзиві на позов доводи.

В той же час, станом на час звернення позивача до суду з даним позовом (02.02.2025 року) пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вже було встановлено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та або/автомобіля.

Враховуючи суму коштів, отриманих відповідачем (по версії позивача) за Кредитним договором (7 000 грн.), очевидним є те, що ці кошти не могли бути джерелом придбання об`єктів житлового фонду та/або автомобіля.

Як вбачається з посвідчення офіцера серія НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_1 з квітня 2024 року перебуває на військовій службі (а.с. 32-33).

Про вищенаведені обставин зазначається у Відзиві відповідача на позовну заяву.

Однак, навіть апеляційна скарга позивача жодних доводів (заперечень тощо) з приводу наведеного (а саме: неправомірності нарахування відповідачу, як військовослужбовцю, призваному на військову службу під час дії воєнного стану,процентів за користування кредитом та штрафних санкцій) не містить.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував їх недоведеністю, зокрема: тим, що позивачем (ТзОВ) в обґрунтування заявлених позовних вимог до позовної заяви не долучено належних та допустимих доказів:

-на підтвердження того, що ТОВ «Авентус Україна» на підставі договору № 827298 від 26.04.2019 про надання фінансового кредиту перерахувало на користь відповідача грошові кошти;

-набуття прав вимоги за кредитним договором, а саме: належно оформлених та підписаних договорів про відступлення права вимоги, реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, а також доказів на підтвердження оплати за договором факторингу (постанови Верховного Суду від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).

Не погодившись з висновками оскаржуваного рішення про недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог, згаданий позивач (як апелянт) щонайменше мав би долучити до апеляційної скарги:

-документи, передбачені Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які б підтверджували переказ кредитних коштів на рахунок відповідача;

-докази на підтвердження оплати за договором факторингу та додатках до цього договору, зокрема в частині оплати відступлення прав вимоги за Кредитним договором, який був укладений з відповідачем 26.04.2019 року.

В той же час, жодного з вищенаведених аргументів оскаржуваного рішення апелянтом спростовано не було, а зазначених в оскаржуваному рішенні доказів (якими мали б обґрунтовуватися позовні вимоги) так і не було подано і до суду апеляційної інстанції, а також не наведено причин такого неподання.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи, які наведені у позовній заяві, однак жодним чином не спростовують висновків рішення суду, яке позивачем оскаржується.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог Банку) відсутні і апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2025 року 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповіда 34 620 грн. 72 коп. заборгованості за Кредитним договором.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 34 620 грн. 72 коп., що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 250 = 757 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 34 620 грн. 72 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН Фінанс» залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2025 року- без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 05 листопада 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.