УХВАЛА

07 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 521/11949/24

провадження № 61-9095вд25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Дундар І. О., розглянув заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Пархоменка Павла Івановича у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в справі № 521/11949/24.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги відмовлено, його касаційну скаргу залишено без руху, запропоновано у строк протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали привести касаційну скаргу у відповідність з вимогами статті 392 ЦПК України шляхом сплати судового збору за подання касаційної скарги або надання документів, що підтверджують підстави для зменшення розміру цього збору відповідно до закону.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання позивача про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги відмовлено, продовжено позивачу строк на усунення недоліків його касаційної скарги. Крім того, запропоновано позивачу в строк протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали привести касаційну скаргу у відповідність з вимогами статті 392 ЦПК України шляхом подання до Верховного Суду документа що підтверджує сплату судового збору за подання касаційної скарги або документів, що підтверджують підстави для зменшення розміру цього збору відповідно до закону.

Ухвалою судді Верховного Суду Пархоменка П. І. від 28 жовтня 2025 року визнано необґрунтованою заяву позивача про відвід судді Верховного Суду Пархоменка П. І. Вказану заяву передано для вирішення судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Верховного Суду Білоконь О. В. від 30 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді Верховного Суду Пархоменка П. І. від участі у розгляді справи № 521/11949/24.

03 листопада 2025 року на електронну поштову адресу Верховного Суду та через систему «Електронний суд» надійшли заяви позивача про відвід судді Верховного суду Пархоменка П. І. Оскільки заяви про відвід подані однією особою та їх зміст є ідентичним, Верховний Суд розглядав їх як одну заяву.

Заява про відвід судді Верховного Суду Пархоменка П. І. мотивована тим, що незалежно від того, чи відкрито провадження за касаційною скаргою чи ні у справі № 521/11949/24, заявлений позивачем відвід мав бути розглянутим не суддею Пархоменком П. І. одноособово, а колегією суддів у цій справі у складі Пархоменка П. І., Гудими, Д. А., Краснощокова Є. В. Такі дії судді доповідача, на думку позивача, породжують сумнів у неупередженості судді Пархоменка П. І. у цій справі.

Ухвалою судді Верховного Суду Пархоменка П. І. від 04 листопада 2025 року визнано необґрунтованою заяву позивача про відвід судді Верховного Суду Пархоменка П. І. Заяву про відвід передано для вирішення судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 листопада 2025 року заява про відвід судді передана на розгляд судді Верховного Суду Дундар І. О.

Заява ОСОБА_1 про відвід судді задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді (частина перша статті 36 ЦПК України).

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу (частина друга статті 36 ЦПК України).

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

Неупередженість судді, як правило, означає відсутність його упереджень та необ`єктивності, що може бути перевірено за допомогою двох тестів:

а) суб`єктивного, що враховує особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто визначає, чи мав суддя будь-які особисті упередження, або чи був він об`єктивним у справі;

б) об`єктивного, що вимагає встановлення того, чи забезпечив сам суд, а також конкретний склад суду у справі, незалежно від персональної поведінки будь-кого з його членів, достатні гарантії для виключення будь-яких обґрунтованих сумнівів щодо його неупередженості.

При цьому неупередженість має одночасно існувати як фактично (суб`єктивний тест), так і має бути забезпечена її розумна видимість (об`єктивний тест) (рішення ЄСПЛ у справі «Мікаллеф проти Мальти», № 17056/06 від 15 жовтня 2009 року, «Rustavi 2 Broadcasting Company Ltd та інші проти Грузії», № 16812/17 від 18 липня 2019 року).

Частиною восьмою статті 40 ЦПК України передбачено, що суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід судді може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід судді, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід судді.

За результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу (частина одинадцята статті 40 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Аналіз змісту заяви про відвід судді Верховного Суду Пархоменка П. І. свідчить, що аргументи позивача обґрунтовані виключно припущеннями та власним тлумаченням норм ЦПК України.

Заявник не вказав будь-яких об`єктивних і обґрунтованих підстав для відводу судді, передбачених статтями 36, 37 ЦПК України, зокрема того, що суддя прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи чи про існування об`єктивно обґрунтованих обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності указаного судді.

Крім того, за змістом статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), на якому має бути засноване судове рішення (частина перша статті 263 ЦПК України).

Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (див. також: перше речення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року№ 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07,§ 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).

Порядок вирішення заявленого відводу передбачений статтею 40 ЦПК України, у якій обов`язку розглядати заяву про відвід судді виключно колегією суддів не передбачено, на відміну від вирішення питання щодо відкриття касаційного провадження чи відмову у його відкритті, як це передбачено, зокрема, частиною першою статті 394 ЦПК України.

Отже, нормами ЦПК України не визначений конкретний склад суду, який вирішує питання щодо обґрунтованості / необґрунтованості заяви про відвід.

Інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень підтверджує відсутність єдиної практики серед суддів касаційної інстанції стосовно складу суду, який має вирішувати питання щодо обґрунтованості / необґрунтованості заяви про відвід. Так, касаційний суд у деяких справах постановляв ухвали про необґрунтованість заяви про відвід, поданої до відкриття провадження, колегією у складі трьох суддів, тоді як інших - у складі судді-доповідача (в одноособовому складі). Так, зокрема:

ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2025 року в справі № 509/2573/18 (провадження № 61-12775ск25) визнано необґрунтованим заявлений ОСОБА_1 відвід судді Верховного Суду Коротенку Є. В. у зазначеній справі, а заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Коротенка Є. В. передано для вирішення іншому судді;

ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2025 року в справі № 947/18075/24 (провадження № 61-17427ск24) заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Луспеника Д. Д. від участі у розгляді вказаної справи визнано необґрунтованою, а заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Луспеника Д. Д. передано для вирішення зазначеного питання, у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді;

ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2024 року в справі № 500/2395/18 (провадження № 61-5068ск23) визнано необґрунтованим заявлений ОСОБА_1 відвід суддів Верховного Суду Коротуна В. М., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Крата В. І. указаній справі, заяви про відвід суддів Верховного Суду Коротуна В. М., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Крата В. І. передано для вирішення іншому судді.

Слід наголосити, що неоднакове тлумачення відповідних приписів ЦПК України могло залишати у судді касаційного суду інтерпретаційні сумніви щодо складу суду, який повноважний визнати необґрунтованою заяву про відвід, яка подана до відкриття провадження. З огляду на вказане означена відмінність у практиці застосування зазначених положень ЦПК України сама по собі не є підтвердженням умисного чи внаслідок недбалості істотного порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що призвело до порушення правил щодо складу суду.

При цьому посилання ОСОБА_1 на незаконність ухвали Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року про визнання заяви про відвід судді Пархоменка П. І. необґрунтованою свідчить про незгоду заявника з ухваленим суддею процесуальним рішенням у цій справі.

Крім того, з метою уникнення необ`єктивності при вирішенні питання про відвід судді, ЦПК України закріпив процедуру вирішення цього питання іншим суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу. Тому ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2028 року визнано необґрунтованою заяву позивача про відвід та передано вказану заяву для вирішення судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

За таких обставин у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Пархоменка П. І. належить відмовити.

Керуючись статтями 33, 36, 37, 40, 260 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Пархоменка Павла Івановича відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. О. Дундар