ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 334/9435/24

провадження № 61-2767св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі суддів Подліянової Г. С., Кочеткової І. В., Полякова О. З.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі

Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Адміністрація Державної прикордонної служби України, військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про встановлення факту смерті військовослужбовця в районі проведення бойових дій,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її сина ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем, в районі проведення бойових дій у с. Володимирівка Сумського району Сумської області.

В обґрунтування вимог зазначила, що 30 грудня 2022 року її син ОСОБА_2 був призваний за мобілізацією до лав Державної прикордонної служби України до складу військової частини НОМЕР_1 .

16 жовтня 2024 року заявнику від ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) надійшло сповіщення №23/13130 про те, що її син зник безвісти 10 вересня

2024 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Володимирівка Сумського району Сумської області.

Факт загибелі сина під час виконання бойового завдання підтверджується витягом з висновку службового розслідування та витягом з наказу № 2849-АГ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 жовтня 2024 року про проведення службового розслідування причин зникнення безвісти ОСОБА_2 , а також поясненнями свідків.

Отже, на думку заявника, матеріалами службового розслідування беззаперечно підтверджено загибель ОСОБА_2 у бою.

Проте, заявник не може отримати свідоцтво про смерть сина з тих підстав, що тіло померлого неможливо вивезти із зони бойових дій.

Оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану не має можливості зареєструвати смерть ОСОБА_2 , відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, розділом ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року (далі - Правила), підставою для державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 в

с. Володимирівка Сумського району Сумської області необхідне заявнику для подальшого отримання свідоцтва про смерть та вирішення питання про прийняття спадщини.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що беззаперечних доказів смерті ОСОБА_2 не надано, а надані докази свідчать про те, що ОСОБА_2 безвісти зникнув, тому підстав для встановлення саме факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в с. Володимирівка Сумського району Сумської області ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд не вбачав.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня

2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення заяви.

Встановлено факт смерті громадянина України ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка сталася під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту с. Володимирівка Сумського району Сумської області

ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційний суд вважав, що надані заявником докази в їх сукупності підтверджують факт смерті (загибелі) ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання з відсічі військової агресії російської федерації (далі - рф) в лісовій смузі в районі населеного пункту Володимирівка Сумського району Сумської області близько 12-30 - 12-40 години 10 вересня 2024 року, оскільки такі докази достовірно свідчать про смерть її сина у певний час і за певних обставин, які беззаперечно загрожували йому загибеллю внаслідок стрілецького бою з противником.

Окрім того, апеляційний суд вважав, що надіславши відповідне сповіщення про смерть ОСОБА_2 , військова частина НОМЕР_1 підтвердила вказаний факт.

При цьому колегія суддів не погодилась із доводами представника військової частини НОМЕР_1 про те, що у даному випадку належним способом захисту права заявниці є не встановлення факту смерті, а оголошення особи померлою в порядку, визначеному статтею 46 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) із дотриманням строків, передбачених частиною другою вказаної норми.

Із посиланням на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 490/6057/19-ц апеляційний суд дійшов висновку, що звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту смерті сина під час виконання ним обов`язків військової служби, пов`язаної із захистом Батьківщини, є належним способом захисту її прав, оскільки від його встановлення залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сім`ї загиблого військовослужбовця.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 березня 2025 року військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, в інтересах якої діє представник Шевченко В. В., через підсистему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

28 березня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , в інтересах якої діє представник Дубас В. В., через підсистему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційних скаргах ІНФОРМАЦІЯ_5 та військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок - ухвалено обґрунтоване та законне рішення.

ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів, які свідчать про смерть її сина під час бойових дій. На думку представників ІНФОРМАЦІЯ_5 та військової частини НОМЕР_1 , заявник обрала неправильний спосіб захисту свого права.

Аргументи інших учасників справи

Заявник не скористалась своїм правом на подання відзиву на касаційні скарги у строки, встановлені Верховним Судом в ухвалі про відкриття провадження.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

17 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 жовтня 2025 року у зв`язку із перебуванням суддів Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М. та Фаловської І. М. у відпустці, здійснено повторний розподіл судової справи та визначено наступний склад колегії суддів: суддя-доповідач ОСОБА_3 , Грушицький А. І., Калараш А. А., Литвиненко І. В.,

Петров Є. В.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг та виснував, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що заявник ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05 червня 1997 року.

16 жовтня 2024 року тимчасово виконуючий обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 сповістив ОСОБА_1 про те, що її син, головний сержант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , інспектор прикордонної служби 2 категорії - снайпер другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави першого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), зник безвісти 10 вересня 2024 року в районі північної околиці населеного пункту Володимирівка Сумського району Сумської області, внаслідок бойового зіткнення з ворогом, що підтверджується копією сповіщення від 16 жовтня 2024 року № 23/13130.

15 вересня 2024 року на підставі заяви ОСОБА_1 відділом поліції № 6 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі ГУНП в Запорізькій області) до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000552 внесено відомості про те, що ОСОБА_2 09 вересня 2024 року зникнув безвісті під час виконання бойового завдання в районі с. Гордіївка Курської області (ЄО № 12109 від 16 вересня 2024 року).

29 жовтня 2024 року ОСОБА_2 набув статус особи, зниклої безвісті за особливих обставин, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин.

Відповідно до Витягу з висновку службового розслідування щодо з`ясування причин та обставин, що призвели до події з військовослужбовцями під час безпосередньої участі у бойових діях в районі ведення воєнних (бойових) дій на лінії бойового зіткнення з противником від 05 жовтня 2024 року № Вн3 Висн. с.р. (гриф) (далі - Витяг), за результатами службового розслідування комісією зроблено наступні висновки:

«3. Факт втрати зв`язку 10 вересня 2024 року з інспектором прикордонної служби 3 категорії - помічником гранатометника першого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикзас першого впс (тип С) приккшр ІНФОРМАЦІЯ_7 сержантом ОСОБА_4 та інспектором прикордонної служби 2 категорії - снайпером другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикзас першого впс (тип С) приккшр 5 ПРИКЗ головним сержантом ОСОБА_2 мав місце та стався внаслідок стрілецького бою з противником поблизу державного кордону, в районі іп/т №862.

4. Враховуючи пояснення першого заступника начальника першого впс (тип С) приккшр 5 ПРИКЗ капітана ОСОБА_5 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - гранатометника другого відділення інспекторів прикордонної служби третьої прикзаспершого впс (тип С) приккшр старшого солдата ОСОБА_6 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - навідника-оператора третього відіпс другої прикзас першого впс (тип С) приккшр молодшого сержанта ОСОБА_7 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - навідника другої групи ПТРК першого протитанкового відділення прикордонної протитанкової застави старшого солдата ОСОБА_8 , інспектора прикордонної служби 2 категорії начальника групи ПЗРК прикордонної зенітно-ракетної застави приккшрстаршого сержанта ОСОБА_9 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - начальника групи ПЗРК прикордонної зенітно-ракетної застави приккшр старшого сержанта ОСОБА_10 , встановлено ймовірну загибель інспектора прикордонної служби 3 категорії - помічника гранатометника першого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикзас першого впс (тип С) приккшр НОМЕР_3 ПРИКЗ сержанта ОСОБА_11 та інспектора прикордонної служби 2 категорії - снайпера другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикзас першого впс (тип С) приккшр 5 ПРИКЗ головного сержанта ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок стрілецького бою з противником поблизу державного кордону, в районі іп/т №862. Підтвердити або спростувати загибель (смерть) даних військовослужбовців, з об`єктивних причин, не представляється за можливе».

Згідно Витягу з наказу НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 2846-АГ від 06 жовтня 2024 року «Про результати службового розслідування» підтвердити або спростувати загибель (смерть) військовослужбовців з об`єктивних причин не є можливим.

У зазначеному Витязі з наказу зроблені, зокрема, наступні висновки:

«Факт втрати зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_3 з ... та інспектором прикордонної служби 2 категорії - снайпером другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикзас першого впс (тип С) приккшр 5 ПРИКЗ головним сержантом ОСОБА_2 вважати таким, що мав місце та стався внаслідок стрілецького бою з противником поблизу державного кордону, в районі іп/т №862.

Факт зникнення безвісти 10 вересня 2024 року... та інспектора прикордонної служби 2 категорії - снайпера другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикзас першого впс (тип С) приккшр 5 ПРИКЗ головного сержанта ОСОБА_2 вважати таким, що мав місце, пов`язаний із захистом вітчизни та стався внаслідок вогневого зіткнення з противником та обстрілів противником особового складу приккшр.

Начальнику відділу кадрів: ….. та інспектора прикордонної служби 2 категорії - снайпера другого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикзас першого впс (тип С) приккшр 5 ПРИКЗ головного сержанта ОСОБА_2 , облікувати як «зникнення безвісти» з 10 вересня 2024 року, внести до списків зниклих безвісти та опрацювати відповідний наказ».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційних скарг з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України від 02 червня

2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови від 23 листопада

2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 25 січня 2022 року в справі

№ 143/591/20 (пункт 8.31), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16 (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 52), від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 148)).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті сина, заявник послалася на частину другу статті 317 ЦПК України.

Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений Главою 6 Розділу IV ЦПК України «Окреме провадження».

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.

Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:

- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);

- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);

- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);

- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).

У заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша-друга статті 318 ЦПК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.

Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан уведено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, дія такого спрощеного порядку поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, зокрема в обставинах, що загрожували їй смертю.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 11 вересня

2024 року в справі № 183/3496/24, від 25 вересня 2024 року в справі № 759/980/24, на які, зокрема, посилається заявник у касаційній скарзі.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті сина, заявник посилалась на те, що факт його загибелі під час виконання бойового завдання підтверджується витягом з висновку службового розслідування та витягом з наказу № 2849-АГ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 жовтня 2024 року про проведення службового розслідування причин зникнення безвісти

ОСОБА_2 .

Cуд першої інстанції правильно виснував, що вказані докази можуть підтверджувати лише факт зникнення безвісти з 10 вересня 2024 року

ОСОБА_2 .

Згідно Витягу з наказу № 2849-АГ командира військової частини НОМЕР_1

від 06 жовтня 2024 року «Про результати службового розслідування», який був виданий саме на підставі висновку службового розслідування, затвердженого начальником НОМЕР_3 прикордонного загону ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_8 , підтвердити або спростувати загибель (смерть) ОСОБА_2 з об`єктивних причин не вдається можливим, вирішено ОСОБА_2 внести до списків зниклих безвісти.

Отже, вказані докази не можуть бути безумовною підставою для встановлення факту смерті ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання. Достатніх та беззаперечних доказів смерті ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Заслуговують на увагу і доводи Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про те, що заявник не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про визнання особи померлою.

В аналогічній справі Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання про оголошення померлим фізичної особи - громадянина України, який, виконуючи обов`язок із захисту України, вірогідно загинув в результаті влучання ворожої ракети в охоронюваний ним об`єкт у м. Києві (справа № 755/11021/22, провадження № 14-94цс24).

У постанові від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 (провадження

№ 14-94цс24) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) - це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.

У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.

Оголошення фізичної особи померлою є юридичною фікцією, техніко-правовим прийомом, за якого суд визнає дійсними юридичні факти і обставини, які не підтверджуються неспростовними доказами через брак останніх або їх недостатність.

Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.

Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

За змістом частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

У частині першій статті 46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років» - та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».

У частині другій статті 46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» (речення перше) та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» (речення друге).

При цьому, речення друге частини другої статті 46 ЦК України передбачено задля врегулювання ситуацій, коли у суду є достатні істотні підстави вважати, що на основі доказів у конкретній справі фізична особа - з надзвичайно великою вірогідністю - є дійсно померлою (загиблою), і що впродовж двох років, зазначених у частині першій цієї статті, про особу не буде додаткових відомостей як про живу.

Частину другу статті 46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій, збройних конфліктів зазнають швидких і непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Стислість строків вирішення такої категорії справ та ухвалення судових рішень у досліджуваній категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій, збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України.

Визначення шести місяців як мінімально потрібного строку відображає необхідність обґрунтованого періоду для пошуку зниклої особи, враховуючи особливі обставини зникнення, зокрема під час активних бойових дій. Встановлення такого строку дозволяє зменшити ймовірність того, що особа, яка може бути ще живою, буде передчасно визнана померлою.

Швидкоплинні зміни суспільних відносин та життєвих обставин, зокрема на території активних бойових дій, впливають на можливість встановлення фактичного місця перебування зниклої особи. Тому, застосовуючи телеологічний підхід до тлумачення досліджуваної норми права, можна зробити висновок, що строк у шість місяців потрібно відраховувати від дня закінчення активних бойових дій на місці (території) ймовірної загибелі фізичної особи. Це забезпечує більш обґрунтований підхід до визначення моменту, коли зникнення фізичної особи (з надзвичайно високим ступенем вірогідності) можна вважати остаточним і невідворотним, що відповідає меті законодавчого регулювання - забезпеченню справедливості та правової визначеності для всіх зацікавлених сторін у таких суспільних відносинах.

Оголошення фізичної особи померлою пов`язується з виникненням у її родичів та інших заінтересованих осіб прав і законних інтересів, як-от: право на спадкування майна, отримання соціальних виплат, призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, припинення шлюбу, припинення зобов`язань, пов`язаних із такою особою, або інші матеріальні чи нематеріальні інтереси, пов`язані зі смертю цієї особи, тощо. Зазначене рішення також має важливе значення для правового статусу членів сім`ї, їх соціального забезпечення та можливості розпоряджатися майном особи, яка була оголошена померлою. Це оголошення має наслідки й для договірних зобов`язань, кредитних відносин і будь-яких інших правочинів, у яких брала участь особа, оскільки це може вплинути на вимоги кредиторів та інші правовідносини, пов`язані із зобов`язаннями.

Тому суд, зважаючи на конкретні обставини справи, повинен застосовувати норми права, які сприяють досягненню справедливого та передбачуваного результату. Правило про мінімальний шестимісячний строк дозволяє використовувати правові приписи до специфічних умов з огляду на активні бойові дії, соціальний контекст і правову невизначеність, яка виникає внаслідок збройної агресії рф.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що стаття 48 ЦК України регулює правові наслідки появи фізичної особи, яка була оголошена померлою. Ця стаття передбачає механізм скасування судом рішення про оголошення фізичної особи померлою у разі, якщо вона з`являється або стає відомою інформація про її місцезнаходження. Завдяки цьому механізму законодавець також прагне забезпечити справедливість, враховуючи потребу в захисті прав людини та її законних інтересів. Стаття 48 ЦК України формує справедливий та розумний баланс між інтересами держави, суспільства та окремих осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, що є ключовим для функціонування правової системи.

Отже, оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто, констатація високого ступеня ймовірності смерті.

Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.

З огляду на викладене, виходячи зі змісту статей 43, 46 ЦК України, колегія суддів висновує, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, зокрема у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України), що узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 (провадження

№ 14-94цс24)).

Подібні висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 24 червня

2025 року в справі № 740/3257/23.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що разом із заявою про встановлення факту смерті заявник ОСОБА_1 надала сповіщення

№ 23/13130 про те, що її син зник безвісти 10 вересня

2024 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Володимирівка Сумського району Сумської області, витяг з висновку службового розслідування та витяг з наказу № 2849-АГ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 жовтня 2024 року про проведення службового розслідування причин зникнення безвісти сина.

Отже, обставини зникнення ОСОБА_2 дають підстави припускати його загибель під час виконання бойового завдання.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судами фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють зробити висновок про те, що надані заявником докази достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_2

10 вересня 2024 року, а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього.

Оцінивши належність та допустимість доказів у їх сукупності, суд першої інстанції правильно виснував про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, оскільки останньою не надано належних та допустимих доказів на підставі яких суд може достовірно встановити смерть ОСОБА_2 10 вересня 2024 року.

Переоцінивши докази, на підставі яких суд першої інстанції відмовив у встановленні факту смерті особи в певний час та які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції за встановлених ним обставин, переоцінив докази та помилково виснував про наявність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту смерті особи.

З огляду на зазначене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Апеляційний суд помилково скасував рішення місцевого суду, яке відповідає закону, тому Верховний Суд виснував про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною сьомою статті 294 ЦПК України під час ухвалення судом рішення в справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись статтями 389, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України задовольнити.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року скасувати, залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров