САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Справа №206/3693/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючий суддя Румянцев О.П.

секретар судового засідання Богатько Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на 1/3 частку квартири і визнання права власності на неї за позивачами,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2025 року позивачі звернулися до Самарського районного суду міста Дніпра із позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на 1/3 частку квартири і визнання права власності на неї за позивачами. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що 12 квітня 1983 року ОСОБА_2 було видано ордер №4917 на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 16.08.2005 року спірна квартира була приватизована на трьох осіб (по 1/3 частки): ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . З 02.03.2009 року по даний час у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В серпні 2024 року в будинок АДРЕСА_2 , влучив ворожий снаряд. Спочатку багатоповерхівка загорілася, а згодом під`їзд там де знаходилася квартира АДРЕСА_3 упав. Крім того, факт знищення спірної квартири підтверджується Витягом з Єдиного Реєстру Досудових розслідувань Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та зареєстрованим співробітником ЦНАП міста Торецька Донецької області Онищенко О.В. повідомлення про знищене майно, яке зареєстроване в застосунку «Дія». 12.08.2024 року позивачі звернулись до ЦНАП із заявою про компенсацію за зруйноване майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та надані всі документи. Проте, позивачам було відмовлено у подачі заяви на виплату компенсації за зруйноване майно, з тих підстав, що право спільної часткової власності на спірну квартиру зареєстровано не на двох, а на трьох членів сім`ї, окрім позивачів, 1/3 частки належать їх донці ОСОБА_3 , з якою на даний час вони не підтримують зв`язок. Оскільки вони мають право на компенсацію від держави на знищене нерухоме майно, внаслідок російської військової агресії, проте не можуть її отримати з підстав того, що 1/3 части спірної квартири належить відповідачу, яка не подавала відповідну заяву на отримання відповідної компенсації, то вони звернулись до суду з цим позовом. Вони не одноразово зверталися до державних органів з проханням зареєструвати їх, як власників 2/3 частини власності на майно, але державні програми такі, як за стосунок «ДІЯ», через який подаються відповідні заяви та реєструється знищене майно, та видаються відповідні сертифікати, не розраховані на часткові володіння майном і тому на даний час подати заяву на отримання сертифікату на компенсацію за зруйноване майно позивачі не можуть. Вони змушені звертатися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Їм не відомо де на даний час знаходиться відповідач, з нею зв`язок вони не підтримують. Відповідачу належить 1/3 частина спірної квартири, вказане майно є знищеним. Спільне володіння й користування спірною квартирою є неможливим. Відповідач не зверталася і не бажає звертатися до ЦНАПу для отримання компенсації за зруйноване майно. Відповідач протягом тривалого часу не проживала у спірній квартирі, не приймала участі в утриманні квартири та збереженні спільного майна, не сплачувала комунальні послуги, інтересу до квартири ніколи не проявляла. У зв`язку з тим, що право власності на спірну частку в майні зареєстровано за відповідачем, вони, як співвласники майна позбавлені можливості без відповідача отримати компенсацію за зруйноване майно. Вони є пенсіонерами, ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, не може себе самостійно обслуговувати, потребує постійного догляду і піклування. Вони на даний час проживають в орендованій квартирі, за яку вони сплачують не посильну для них орендну плату. Стати в чергу на отримання соціального житла не можуть, оскільки не підтверджується заявка на компенсацію зруйнованого майна. Дійсно існують підстави для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні за позовом іншого співвласника, оскільки спільне володіння і користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , сторонам є неможливим, оскільки частка, що належить відповідачу не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, майно знищене, припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, оскільки відповідач не може проживати у знищеній квартирі та не може користуватися нею, жодного інтересу до свого майна не проявляє з 2009 року. Позивачі просять суд, припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

02 липня 2025 року ухвалою Самарського районного суду міста Дніпра провадження по справі було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

25 вересня 2025 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачів ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено, що 12 квітня 1983 року ОСОБА_2 було видано ордер №4917 на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.57, 58).

16.08.2005 року спірна квартира була приватизована на трьох осіб (по 1/3 частки): ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.54, 55).

З 02.03.2009 року по даний час у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.56).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 28.06.2024 року стало відомо, що в ході бойових дій, а саме військової агресії рф було зруйновано квартиру АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.49).

12.08.2024 року позивачі звернулись до ЦНАП із заявою про компенсацію за зруйноване майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Проте, позивачам було відмовлено у подачі заяви на виплату компенсації за зруйноване майно, з тих підстав, що право спільної часткової власності на спірну квартиру зареєстровано не на двох, а на трьох членів сім`ї, окрім позивачів, 1/3 частки належать їх донці ОСОБА_3 (а.с.17-22).

Позивачі зверталися до державних органів з проханням зареєструвати їх, як власників 2/3 частини власності на майно, але державні програми такі, як застосунок «ДІЯ», через який подаються відповідні заяви та реєструється знищене майно, та видаються відповідні сертифікати, не розраховані на часткові володіння майном.

Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на приватизовану квартиру АДРЕСА_4 , квартира розташована на IV поверсі IV поверхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 28,0 кв.м., у тому числі: І-а кімната 16,6 кв.м., 2-а кімната 11,4 кв.м., кухні площе, 6,0 кв.м., ванної кімнати площею 4,8 кв.м., вбудованої шафи 2,2 кв.м., квартира обладнана балконом (терасою) 2,48/0,7 кв.м. Загальна площа квартири 44,3 кв.м., без балкону 43,6 кв.м. (а.с.59-61).

Згідно довідки ФОП ОСОБА_6 від 28.05.2025 року, ймовірне значення ціни двокімнатної квартири АДРЕСА_5 становитиме 124200,00 грн. в тому числі 1/3 частка квартири 41400,00 грн. (а.с.8-15).

ОСОБА_2 згідно довідки до акта МСЕК серії 12 ААГ №774567 має ІІ групу інвалідності з 05.08.2024 року із загального захворювання безстроково (а.с.78, 79).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно довідок є внутрішньо переміщеними особами та проживають за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.81, 82).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За приписами ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із

визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: ???частка є незначною і не може бути виділена в натурі, ???річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відтак, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 365 ЦК України та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Саме ці обставини є визначальними при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року та від 15 травня 2013 року у справі за № 6-37 цс 13).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні справа «Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 року вказав, що уряд зазначив, що справа не стосувалась позбавлення заявника його майна. Натомість вона стосувалась «перетворення майна заявника з однієї форми (частки у квартирі) в іншу форму - грошову. Можливість припинення права особи на частку в спільному майні без її згоди передбачена ст.365 Кодексу, тоді як стаття 364 стосується ситуації, коли співвласник бажає виділення частки зі спільної власності та не проти одержання компенсації за свою частку в спільному майні. Суд зауважує, що відповідно до ч.2 ст.365 протилежна сторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Наведене свідчить про те, що право власності відповідача на 1/3 частку житлового будинку перетворюється в грошову форму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі №750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричиняє припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на положення ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до часток в праві власності належить по 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Спірна квартира є неподільною річчю, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення.

Жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_3 втратила інтерес до спірної квартири позивачами суду надано не було. Доказів наявності у відповідача іншого житла матеріали справи не містять. Не подання відповідачем заяви про отримання компенсації за знищену квартиру не свідчить про втрату останньою інтересу до цієї квартири.

Позивачі зазначають, що спільне володіння з відповідачем квартирою є неможливим, однак до матеріалів справи не долучено жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що спільне володіння квартирою разом із відповідачем порушує право власності позивачів та припинення права власності відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам останньої.

Окрім того, позивачами не було дотримано вимог ч.2 ст.365 ЦК України, а саме не було здійснено попереднього внесення вартості частки спірної квартири на депозитний рахунок суду, що позбавляє суд можливості ухвалити рішення про припинення права особи на частку у спільному майні.

Суд не бере до уваги заяву наявну в матеріалах написану від імені відповідача заяву про те, що вона не заперечує проти позовних вимог та просить розглядати справу за її відсутності, оскільки така заява надіслана засобами поштового зв`язку, номеру телефону чи електронної пошти заява не містить, та у суду є сумніви з приводу того, що вказана заява була написана та підписана саме відповідачем ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, суд вважає, що припинення співвласника ОСОБА_3 на частку в спільному майні завдасть істотної шкоди відповідачу.

Враховуючи досліджені докази та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що підстави для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні відсутні, позовні вимоги про припинення права власності на 1/3 частку квартири і визнання права власності на неї за позивачами є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Згідно ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 183, 317, 319, 321, 356, 365 ЦК України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 141, 206, 258-259, 263-265, 268, 272-279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про припинення права власності на 1/3 частку квартири і визнання права власності на неї за позивачами відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П.Румянцев