Єдиний унікальний номер: 378/1166/25
Провадження № 2/378/444/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Скороход Т. Н.

за участю секретаря: Соколової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Ставище справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернулося ТОВ «Акцент Банк» з посиланням на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ «А-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк". 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом банку, уклала з банком кредитний договір АВН0СТ45616382, відповідно до якого отримала кредит в розмірі 5500 грн., строком на 36 місяців, до 26.09.2027, зі сплатою процентів у розмірі 85 % річних. Станом на 27.08.2025 заборгованість відповідача за даним кредитним договором становить 10197,45 грн., з яких 5500 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4160,22 грн. - заборгованість по відсотках та 537,23 грн. - заборгованість за пенею.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Акцент Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10197,45 грн., з яких 5500 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4160,22 грн. - заборгованість по відсотках та 537,23 грн. - заборгованість за пенею та сплачений судовий збір.

Ухвалою судді Ставищенського районного суду Київської області від 5 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 43).

Представник позивача в судове засідання не прибув, АТ «Акцент Банк» про розгляд справи повідомлене належним чином (а.с. 46-47, 54), в позовній заяві зазначив, що просить справу розглядати без участі представника позивача (а.с. 2-10).

Відповідач в судове засідання вдруге не прибула, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки, за зареєстрованим місцем проживання (а.с.45,52), проте, вказані поштові відправлення повернулись з довідками відділення ПАТ «Укрпошта» з відмітками щодо отримання поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 48, 55 ), тому суд вважає, що відповідач відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України про розгляд справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не надав. Крім того, відповідач про розгляд справи повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України (а. с. 53).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ "А-Банк" щодо отримання банківських послуг та підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк" від 18.09.2024 та заяву про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком від 18.09.2024 (а.с. 11, 12-13).

27 вересня 2024 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом банку, звернулася до АТ "А-Банк" з заявою про надання послуги "Швидка готівка" та уклала з банком кредитний договір №АВН0СТ45616382, відповідно до умов якого ОСОБА_1 на підставі особистого волевиявлення, просить надати їй в АТ "А-Банк" кредит за послугою "Швидка готівка" (а.с. 16-18).

Відповідно до п.п. 1-7 Договору кредит надається на споживчі потреби; мета отримання кредиту - придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг; сума кредиту 5500 грн.; строк кредиту 36 місяців, з 27.09.2024 по 26.09.2027; процентна ставка (фіксована) - 85% на рік, які сплачуються у складі щомісячного платежу. Розрахунок процентів здійснюється на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, за формулою: сума заборгованості * річну відсоткову ставку/360 днів (умовно) на рік. Розмір щомісячного платежу 430,05 грн..

Відповідно до п. 8. Договору денна процентна ставка, яка становить 0,17%.

Пунктом 9 Договору погоджена платіжна картка, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту - 864467.

Загальна сума до повернення з урахуванням суми кредиту, відсотків та комісій становить (загальна вартість кредиту) 15481,55 грн. (п. 10 договору).

На підтвердження факту укладення кредитного договору з відповідачем банк надав до позовної заяви Анкету-заяву, заяву про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком, довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб, Паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка», Заяву про надання послуги «Швидка готівка».

Також на підтвердження розміру заборгованості позивач надав складений ним документ з назвою «Розрахунок заборгованості» (а.с. 19 зв.), за яким заборгованість відповідача по кредитному договору станом на 27.08.2025 становить 10197,45 грн., з яких 5500 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4160,22 грн. - заборгованість за нарахованими процентами та 537,23 грн. - заборгованість за пенею.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України,боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1ст. 1048 ЦК України,позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України,обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається на осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків.

Вирішуючи спір у справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд зазначає таке.

Відповідно до приписів ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з цим позовом АТ «Акцент-Банк» посилається на те, що між ним та відповідачем у справі укладено кредитний договір, на підставі якого відповідачу шляхом зарахування на зазначений у Анкеті-заяві кредитний рахунок надано кредит зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, що погоджений сторонами договору під час його укладання.

До позовної заяви АТ «Акцент-Банк» додало копію Анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», заяву про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком, довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб, копію паспорта громадянина України на ім`я відповідача, Паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка», Заяву про надання послуги «Швидка готівка», розрахунок заборгованості, виписку по кредиту.

Однак, суд вважає ці документи є такими, що не підтверджують розміру заборгованості з огляду на таке.

Суд встановив, що, згідно з анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», відповідач підтвердила, що вона погоджується із тим, що дана анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ «А-Банк», що розміщені на сайті товариства становлять договір про надання банківських послуг зі строком у 90 років, умови якого її зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем електронним підписом (а. с. 15). Інформація, зазначена в паспорті кредиту зберігає чинність та є актуальною до 26.09.2027.

Разом з тим, до позовної заяви позивач не надав Умови та Правила надання банківських послуг в АТ "А-Банк", з якими ознайомлено відповідача до підписання цієї заяви.

Вищевказаний кредитний договір №АВН0СТ45616382 підписаний відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Таким чином, дослідивши наявні у матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що кредитний договір №АВН0СТ45616382 від 27.09.2024 підписано відповідачем кваліфікованим електронним підписом, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами кредитного договору.

Водночас на підтвердження обставини надання відповідачу кредитних коштів позивач подав разом з позовом меморіальний ордер ордеру N TR.40162532.51538.65455 від 27.09.2024 (а.с. 20), згідно з відомостями якого проведено успішну транзакцію у розмірі 5500 грн., призначення платежу: видача кредиту згідно договору № АВН0СТ45616382 від 27.09.2024, який не підписаний відповідною посадовою особою та на якому відсутні відомості про перерахування коштів відповідачу.

Водночас, в графі «платник» зазначено відповідача ОСОБА_1 , в графі «отримувач» ПАТ «Акцент-Банк».

Вказана обставина свідчить про те, що цей меморіальний ордер не є доказом надання відповідачу кредитних коштів у спірних правовідносинах у розмірі 5500 грн.

Також суд встановив, що надані до позовної заяви документи не доводять належність (відкриття на ім`я відповідача) рахунку, на який за твердженням позивача перераховано кредитні кошти.

Крім цього, суд встановив, що на підтвердження розміру заборгованості позивач подав виписку по кредиту за період з 27.09.2024 по 26.08.2025 за договором.

Водночас у графі «Тіло кредиту» цієї виписки на дату 27.09.2024, а також за весь період наданих відомостей зазначено «0».

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц, виписка за картковим рахунком відповідача, що міститься в матеріалах справи є належним доказом для визначення заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Проте, надана позивачем виписка по кредиту містить відомості виключно про нарахування, здійснені банком, та інформацію щодо заборгованості. У ній відсутня інформація про здійснення чи не здійснення відповідачем сплати коштів на виконання умов цього договору, а також не містить відомості стосовно того чи користувалася вона наданими у кредит коштами.

Суд бере до уваги відомості наданого позивачем складеного ним документа з назвою «Розрахунок заборгованості» (а. с. 19 зв.). При цьому суд враховує, що цей документ складений особисто позивачем, у зв`язку з чим суд оцінює його як твердження позивача, яке підлягає доказуванню на загальних підставах.

Водночас відомості наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по кредиту містять суперечливі відомості щодо вказаних судом обставин стосовно надання відповідачу суми кредиту в зазначеному позивачем розмірі, а також щодо розміру такої заборгованості на початковому періоді існування правовідносин між учасниками справи.

Суду не надана виписка по рахунку, яка є первинним документом та може бути належним доказом цих обставин у розуміння означеного висновку Верховного Суду.

За таких обставин суд вважає, що позивач не довів обставини щодо належності відповідачу вказаного у позові та додатках до нього рахунку, щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, а також щодо обставин користування відповідачем кредиту та здійснення чи не здійснення нею погашення суми кредиту, наявності та актуального розміру заборгованості.

Проте, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Однак, позивач не надав суду належних та допустимих доказів надання відповідачу кредитних коштів, користування ними, здійснення чи не здійснення часткових сплат відповідачем. Також, суд не має можливості здійснити перевірку підстав та правильності нарахування процентів, а також встановити наявність та актуальний розмір заборгованості за цим договором.

За цих обставин суд вважає, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірі, зазначеному у позовній заяві та наданих до неї документах.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України,доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц висловила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства заснована на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства, суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду.

Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».

Сам по собі наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не підтверджує наявність у відповідача заборгованості саме в зазначеному розмірі.

Верховний Суд у постановах від 27.03.2020 у справі № 703/3063/18, від 14.07.2021 у справі № 641/2207/18 виснував, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

Суд наголошує, що у справі, що є предметом розгляду, ставлячи питання про стягнення з відповідача суми заборгованості позивач в якості єдиного доказу її існування у визначеному ним розмірі надає лише односторонньо складений самим позивачем документ - розрахунок заборгованості.

Суд вважає ці висновки Верховного Суду застосовними до спірних правовідносин.

З огляду на це суд висновує, що додані позивачем до позовної заяви документи не є належними, достатніми та допустимими доказами в справі на підтвердження факту існування у відповідача простроченої заборгованості у розмірі, який зазначений у позовній заяві.

Отже, позивач не довів вказані обставини та як наслідок не довів обґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 512, 514, 516, 517, 526, 527, 530, 610-611, 626, 628, 629, 638, 639, 641, 642, 1047, 1048, 1054, 1055 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 82, 83, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено 4 листопада 2025 року.

Суддя Т. Н. Скороход