Номер провадження: 22-ц/813/517/25
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Іванова Ганна Степанівна

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про усунення від права на спадкування,

встановив:

У серпні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що спадкодавець ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чоловік позивачки та батько відповідачів, який мав інвалідність третьої групи та хворів на ішемічну хворобу серця, у зв`язку із чим потребував на кардіостимулятор, 26 травня 2020 року потрапив в ДТП внаслідок чого отримав відкритий осколковий перелом обох кісток правої гомілки зі зміщенням відламків та потребував значної фінансової допомоги на лікування та реабілітацію, а також цілодобового догляду так як знаходився у важкому стані з неможливістю самостійного пересування та самообслуговування.

У зв`язку із викладеним, у період з 26 травня 2020 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 був у безпорадному стані через тяжку хворобу, але не зважаючи на чисельні повідомлення про це відповідачів та їх обізнаність про важкий стан здоров`я батька, останні ухилялись від надання як фінансової так і соціальної допомоги (зустріч, розмов, піклування), у зв`язку із чим весь тягар такого піклування та допомоги було покладено на позивача та її сім`ю.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведене ані факт перебування спадкодавця ОСОБА_5 у безпорадному стані ані необхідність у наданні з боку дітей фінансової допомоги, що є достатньою підставою для визначання позовних вимог такими що є необґрунтованими та не доведеними і відмови у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванова Г.С., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає висновок суду про відмову в задоволенні її позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні помилковим, тому просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року та задовольнити позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції залишив поза увагою покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та виписку-епікриз №3332.Попри протилежний висновок суду першої інстанції, скаржниця вважає, що нею доведено обставини, якими обґрунтовується позов, зокрема, щодо перебування спадкодавця у безпорадному стані та потребування ним допомоги від відповідачів, які мали можливість її надати, проте самоусунилися від догляду, незважаючи на прохання спадкодавця.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_9 - адвокат Іванова Г.С., підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, яку просила задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Манушин В.О., заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивачки, просила залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника скаржниці та представника відповідача ОСОБА_2 за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

За вимогами ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У частині п`ятій статті 1224 ЦК України зазначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року в справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , причина смерті - короновірус (а.с. 38).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є синами ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а.с. 125, 140).

Відповідно до свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 одружився 04.12.1994 року з ОСОБА_1 (а.с. 135).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

15.04.2021 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 ( а.с. 123).

03.06.2021 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 ( а.с .132 зворот).

05.06.2021 року ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу заяву відмову від спадщини, яка залишилась після смерті батька ОСОБА_5 , на користь брата ОСОБА_2 ( а.с.137 зворот).

11.08.2021 року ОСОБА_4 подав приватному нотаріусу заяву про відмову від спадщини, яка залишилась після смерті його батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 (а.с. 146).

Згідно виписки №10116 з медичної карти стаціонарного хворого в поліклініку за місцем проживання «Одеської обласної клінічної лікарні» Одеської міської ради хворий отримав травму правої гомілки 26.05.2020 року внаслідок ДТП ( водій скутера, збитий автомобілем ) та доставлений бригадою швидкої допомоги до ООКЛ , госпіталізований до ортопедо-травматологічного відділення в ургентному порядку з діагнозом - відкритий скалковий перелом обох кісток правої гомілки. 29.05.2020 року переніс оперативне втручання у вигляді: відкрита репозиція, фіксація переломів кісток правої гомілки в АЗФ шпицевого типу ( апарат Єлізарова), кісткова пластика дефекту передньої поверхні великогомілкової кістки правої гомілки кістковим аутотрансплантатом. Хворий виписаний у задовільному стані для продовження лікування у амбулаторному режимі з рекомендацією нагляду у травматолога, гастроентеролога, кардіолога, ендокринолога, сімейного лікаря з 12.06.2020 року, щоденних перев`язок з розчинами антисептика, магнітного поля на гомілкової галузі, ходьба на милицях не наступаючи на хвору кінцівку та медикаментозне лікування (а.с. 32).

Відповідно до виписки-епікризу №3332 від 02.04.2021 року КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР ОСОБА_5 госпіталізовано 22.03.2021 року, та після того як було 05.02.2021 року знято АЗФ з правої гомілки за тиждень до поточної госпіталізації хворий відмітив появу набряку правої гомілки та посилення больового синдрому в зоні перелому, тому після неефективності лікувальних заходів та погіршення стану звернувся до приймального відділення. У зв`язку із отриманням позитивного тесту на наявність РНК вірусу SARS-Cov2 переведений до КНП ОКМЦ для подальшого лікування.

На підставі договору дарування від 29.11.2019 року у власності ОСОБА_5 на момент смерті перебувала квартира АДРЕСА_1 , у якій він і проживав (а.с.21, 130 зворот ).

За змістом відповіді на запит нотаріусу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомлено, що на депозитних рахунках, відкритих у 2020 році, на ім`я ОСОБА_5 строком на 05.06.2021 року знаходиться залишок у загальному розмірі 79 510,66 грн. (а.с.141).

У відповіді АТ « Акцент-Банк» зазначено, що станом на 19.08.2021 року на ім`я ОСОБА_5 на зберігання банку маються грошові кошти згідно договорів депозиту , укладених протягом 2018-2020 роках (останні договори, більш ніж на 90 000 гривень, укладені 25.06.та 30.11.2020 року), на загальну суму 190 528,05 грн. (а.с. 144).

Згідно довідці АБ « Південний» на ім`я ОСОБА_5 мається діючий вклад за депозитним договором від 01.03.2021 року на суму 65000 гривень (а.с. 145).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач, наполягаючи на перебуванні ОСОБА_5 у безпорадному стані та потребування допомоги відповідачів, які попри можливість надавати допомогу батьку, усунулись від догляду за спадкодавцем, незважаючи на прохання останнього та дійсну необхідність в отриманні допомоги, повинна була довести належними допустимими та безспірними доказами, що є її процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потребу у постійному, сторонньому догляді та потреба спадкодавця в допомозі саме відповідачів.

Проте, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції та не спростовано скаржницею, матеріали справи не містять доказів наявності підстав для усунення ОСОБА_2 та ОСОБА_11 від спадкування після смерті ОСОБА_5 , оскільки позивачка не надала належних, допустимих і достовірних доказів, а, відповідно, суд не встановив факт того, що спадкодавець у зв`язку з тяжкою хворобою перебував у безпорадному стані, висловлював прохання або бажання про надання допомоги саме з боку відповідачів, а вони свідомо ухилялись від надання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що згідно медичної документації, а зокрема і виписки-епікризу №3332, спадкодавець був лише обмежений у русі без жодних підтверджень неможливості самообслуговування або інших перешкод у життєдіяльності.

Щодо посилань скаржниці про залишення судом першої інстанції поза увагою показів свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , колегія суддів зауважує, що, дійсно, у матеріалах справи містяться письмові пояснення таких свідків, також позивачкою заявлялось клопотання про допит свідка ОСОБА_7 .

Водночас, про допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 позивачкою не заявлялось. Свідок ОСОБА_7 , попри її виклик у судове засідання за клопотанням позивачки, за твердженням представника останньої, до суду не з`явилась, через перебування за кордоном.

Водночас, такого порядку надання показань свідків, як письмові пояснення, цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Порушень судом норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.

За таких встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки останньою не доведено підстав позову.

Доказів які б спростували висновки суду скаржницею не надано.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова