Справа № 331/2700/25
Провадження № 2/331/2033/2025
05 вересня 2025 року м. Запоріжжя
Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Світлицької В.М.,
за участю секретаря Солов`ян О.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Олександрівського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма «Полімер» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, суми індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма «Полімер» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, суми індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 згідно наказу № 34-к від 28.02.2022 р. був прийнятий на посаду інженера-конструктора 1 категорії електротехнічного цеху у Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «Полімер». Згідно наказу № 21-к від 03.02.2025 р. трудовий договір з ОСОБА_1 , 03.02.2025 р. було розірвано за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Згідно довідки вих. № 50 від 15.04.2025 р., виданої позивачу ПП ВКФ «Полімер» невиплачена йому заробітна плата становить 81 558,98 грн. Вказана заборгованість відповідачем не була виплачена. У зв`язку з невиплатою з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум, на підставі ст. 117 КЗпП України на користь працівника підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Загальна сума заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації згідно ст. 117 КЗпП України та індексації заборгованості з заробітної плати ПП ВКФ «Полімер» перед ОСОБА_1 складає 137 292,40 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача вказану суми заборгованості та понесені судові витрати.
Ухвалою суду від 15.05.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з повідомленням сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, поважну причину неявки суду не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 12.12.2012 року, наказом ПП ВКФ «Полімер» № 34-к від 28.02.2022 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера-конструктора 1 категорії електротехнічного цеху.
Наказом ПП ВКФ «Полімер» № 21-к від 03.02.2025 року, розірвано трудовий договір з ОСОБА_1 , інженером-конструктором електротехнічного цеху, 03.02.2025 р. за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (на підставі поданої заяви від 03.02.2025 р.).
Згідно із довідкою ПП ВКФ «Полімер» за вих. № 50 від 15.04.2025 р., ОСОБА_1 працював в ПП ВКФ «Полімер» на посаді інженера-конструктора І категорії з 01.03.2022 р. по 03.02.2025 р. і його невиплачена заробітна плата становить 81 558,98 грн., в т.ч. по місяцях: за вересень 2024 р. 17 912,15 грн.; за жовтень 2024 р. 21 000,84 грн.; за листопад 2024 р. 21 000,84 грн.; за грудень 2024 р. 20 087,73 грн.; за січень 2025 р. 0,00 грн.; за лютий 2025 р. 1 557,42 грн.
Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Разом з цим, з матеріалів справи, а саме довідки ПП ВКФ «Полімер» за вих. № 50 від 15.04.2025 р., вбачається, що відповідачем не виплачено в повному розмірі позивачу заробітну плату. Більше того, даною довідкою підтверджується той факт, що відповідач не заперечує проти наявності заборгованості перед позивачем із заробітної плати у розмірі 81 558,98 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з ПП ВКФ «Полімер» заборгованості із заробітної плати у розмірі 81 558,98 грн. підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення суми індексації заробітної плати, суд виходить з наступного.
Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Проведення індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачено також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України.
Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників і визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Відповідно до розрахунку, що долучений до матеріалів справи представником позивача, індексація заробітної плати проведена за період з вересня 2024 року по лютий 2025 року, і її розмір становить 3 557,42 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення індексації заборгованості з заробітної плати в розмірі 3 557,42 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) правового висновку слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
У відповідності до п.2 Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до п. 3 «Порядку» при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки.
У відповідності до п. 8 «Порядку», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
До матеріалів справи позивачем долучено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому на підставі довідки № 18 від 06.02.2025 про нараховану заробітну плату зазначено, що заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2024 року склала 26 087,73 грн., за січень 2025 року 0,00 грн. (вказаний розмір відповідачем не оспорений). Однак, кількість робочих днів за грудень 2024 січень 2025 року становить 22 дні, тобто середньоденна заробітна плата складає 1185,82 грн.
Оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд вважає за можливе стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.02.2025 р. по 31.03.2025 р. (в межах заявлених позовних вимог) в сумі 48 618,62 грн., з розрахунку 44 робочих днів затримки (з 01.02.2025 р. по 31.03.2025 р.) х 1185,82 грн (середньоденна заробітна плата), з урахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ПП ВКФ «Полімер» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, суми індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, обов`язковою умовою відшкодування витрат на правову допомогу є надання стороною доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК), а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 01.04.2025 р.
Всупереч вищевказаних вимог та положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, в тому числі не надано детального опису робіт (наданих послуг).
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, однак на підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заробітної плати, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп., а також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Керуючись ст.ст. 235, 236 КЗпП України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма «Полімер» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, суми індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Світлицька