КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/13514/23

09 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Ящук Т.І.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Маркєлової В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (за зустрічним позовом), Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 02 жовтня 2020 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у подружжя не склалось, тому вони звернулись до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Позивач зазначав, що до 30 червня 2023 року вони однією сім`єю проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому дружина виїхала з квартири, не повідомивши куди, а дитина залишилась з ним.

Він повністю доглядає за сином, виховує його, забезпечує усім необхідним, піклується про його здоров`я та розвиток. Саме він оформлюв документи про зарахування сина до дитячого садочка. У синаскладається усталений розпорядок дня. Він є співвласником квартири, в якій проживає з сином, має постійне місце роботи, а тому може забезпечувати матеріально сина та створити комфортні умови для його поживання та розвитку.

Посилаючись на те, що з відповідачкою згоди щодо місця проживання дитини вони не дійшли, позивач ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним, ОСОБА_2 .

У лютому 2024 року відповідач ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В обгрунтування вимог зустрічного позову зазначала, що у сторін виник спір про місце проживання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що вона може створити належні соціально-побутові умови для проживання сина, збереження його психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку. Вона любить сина, слідкує за станом його здоров`я, вони прив`язані один до одного. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє їх від права спілкування з дитиною та обов`язку виховання. Вона працює, має постійний дохід. Синзабезпечений усім необхідним відповідно до його віку.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (за зустрічним позовом), Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації надати висновок щодо розв`язання спору - доцільності/чи недоцільності проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - з урахуванням пояснень матері.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення дитиною 14-тирічного віку.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (за зустрічним позовом), Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що окрім доведеної судом обставини вчинення відповідачем ОСОБА_2 домашнього насилля, у даній справі містяться докази на підтвердження обставин одноособової насильницької зміни батьком місця проживання спільної дитини сторін без згоди матері дитини. Тобто, зміна місця проживання дитини відбулась без згоди та волі позивача за зустрічним позовом, що є основоположною обставиною в даній справі, так як позивач та її дитина є жертвами домашнього насилля, особами, над якими вчинено примус, постраждалими від дій кривдника.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки цьому доказу, не врахував його при ухваленні оскаржуваного рішення і таким чином ухвалив рішення, яке не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Також суд першої інстанції безпідставно не врахував висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 14.12.2023 року у справі №127/20368/21, в якому зазначено, зокрема, що обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»)/

Суд першої інстанції не взяв до уваги численні докази позивача (телефонна переписка, аудіо- та відео-записи) щодо наявності у неї перешкод у доступі до дитини.

При цьому, вона вжила всіх необхідних, своєчасних та достатніх заходів для того, щоб законно, в правовому полі захистити свої порушені права та відновити можливість опіки над дитиною, яку в неї було примусово та незаконно відібрано батьком дитини.

Після того, як батько дитини відібрав у неї сина, вона звернулась до поліції із відповідними заявами, у серпні 03 серпня 2023 року - до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю, вона винайняла житло в м. Києві неподалік від місця проживання батька дитини, оскільки власного житла в м. Києві не має.

Внаслідок того, що на момент вказаних подій вона перебувала у декретній відпустці, не була працевлаштована та не мала засобів до існування, то вона тимчасово, з метою підробітку для можливості оплати тієї ж оренди квартири, поїхала за кордон і в березні 2024 року повернулась, брала участь у засіданні органу опіки та піклування у справі про визначення місця проживання дитини та звернулась до суду з ще одним позовом - про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі у вихованні дитини.

Звертає увагу суду на те, що під час розгляду даної справи вона наголошувала на тому, що висновок органу опіки та піклування є формальним, не враховує реальних потреб дитини та позивача, не враховує обставину вчинення відповідачем домашнього насилля щодо позивача. Вважає, що висновок органу опіки та піклуванняуданій справі слід оцінювати виключно в сукупності з іншими доказами та обставинами даної справи, у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі №753/2025/19.

Посилається на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок стосовно того, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів необхідності визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. При цьому, суд першої інстанції фактично усунув матір від участі у вихованні дитини.

Просила врахувати, що наданий відповідачем висновок психолога щодо обстеження емоційного стану дитини є неналежним доказом і, відповідно, не може бути взятий до уваги, так як він був складений без врахуванняїї пояснень, як матері дитини, у період часу, коли зв`язок між дитиною та матір`ю був штучно, насильно перерванийбатьком. Висновки психолога базуються виключно на поясненнях батька дитини, які є суб`єктивними, базуються на особистій глибокій неприязні батька до матері дитини, яка сформувалась внаслідок численних конфліктних відносин між ними та невдач сімейного життя сторін, яке не склалось. Також, психолог допускає твердження, які виходять за межі дослідження.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року - без змін.

Зазначає, щовідсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки мета подачі цього позову - ніяк не бажання опікуватися дитиною.

Вказує, що ОСОБА_1 , виїхавши за кордон, залишила дитину без материнської опіки майже на рік, а лише потім подала позов, дізнавшись, що такий позов подав вже він. Рішення суду щодо стягнення з неї аліментів є одним з доказів того, що ОСОБА_1 не здійснювала опіку над дитиною, не дбала про неї та жодним чином не переймалася участю у фінансовому забезпеченні дитини.

Паралельно з розглядом даної справи про визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 подала позов про встановлення графіку побачень з дитиною, в рамках розгляду якої Службою у справах дітей було встановлено рекомендаційний графік побачень її з сином, якого вона не змогла дотриматися навіть тижня.

В подальшому, ОСОБА_1 знову виїхала за кордон та перебуває там і до сьогодні вже близько року.Рішення у всіх трьох справах (стягнення аліментів, встановлення графіку побачень та визначення місця проживання дитини) ухвалювалися за відсутності позивачки в Україні. Відповідно, даною поведінкою матері повністю спростовуються всі її посилання на те, що він, ОСОБА_2 , чинить їй перепони в спілкуванні та побаченнях з сином.

Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що вона винаймає житло в м. Києві для спільного проживання з сином, не відповідають дійсності, оскільки наданий договір оренди житла не є належним доказом у справі. Залишилися невстановленими обставини, чи існує така людина, що зазначена у договорі, чи володіє вона квартирою і чи здавала вона вказану квартиру в оренду ОСОБА_1 . Окрім того, останній рік ОСОБА_1 фізично не проживає за тією адресою, так як перебуває в Нідерландах.

Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність належного емоційного контакту між матір`ю і дитиною, позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 вважає, що перебування матері дитини за кордоном впродовж двох років, коли в Україні слухаються судові справи за її участі - це вже є прямий доказ відсутності емоційного контактуматері з дитиною.

При цьому, після першого виїзду матері за кордон син її повністю забув, так як на той часйому було два рочки. Після її повернення через рік поступово, не без стресу для дитини, намагалися відновити цей контакт. Син забув матір і не хотів спочатку залишатися з нею. Коли син вже став звикати, мати знову пропала. Як виявилося, знову поїхала за кордон.

На переконанняпозивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , судом першої інстанції не порушено принципу рівності сторін, оскільки окрім рівності прав батьків, суд мав враховувати обставини щодо дитини: її вік, соціальні зв`язки, стан здоров`я, тощо.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 та її представник - адвокат Крушинська Антоніна Андріївна підтримали доводи апеляційної скарги та просили скаргу задовольнити.

Позивач (відповідач за зустрічним позовм) ОСОБА_2 та його представник - адвокат Янголь Олена Володимирівна просили апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністраціїучасть свого представника в судовому засідання не забезпечила. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялась у встановленому законом порядку.

Відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., поясненння сторін у справі та їх представників, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 жовтня 2020року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданим 02 жовтня 2020 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Київ) (а.с. 10 том 1).

Сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13 том 1).

ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2 (а.с.21 том 1).

Позивач та відповідачка разом з сином зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.11, 12, 26том 1). ОСОБА_1 з 02 серпня 2023 року знята з реєстрації за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 15 том 1, а.с. 77 том 2). З 26 серпня 2024 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_4 (а.с. 189 том 2).

За місцем проживання дитина ОСОБА_4 з 01 вересня 2023 року відвідує заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 100 «Казка»у Дарницькому районі міста Києва (а.с. 55 том 1).

Із довідки № 174 адміністрації КНП «ЦПМСД» від 29квітня 2024 року вбачається, що дитина ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , обслуговується в КНП ЦПМСД Дарницького району з народження по теперішній час. Декларація була укладена з 18.05.2021 року по 04.10.2023 року з лікарем-педіатром ОСОБА_5 , з 04.10.2023 року по теперішній час - з лікарем-педіатром ОСОБА_6 . З 18.05.2021року по 15.06.2023 року дитину на амбулаторний прийом супроводжували мати та батько, з 11.08.2023 - батько та бабуся (а.с. 54 том 1, а.с. 71 том 2).

Згідно з висновком про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 30.10.2023 року № ІРЦ-85981/2023/469779, складеного педагогічними працівниками інклюзивно-ресурсного центру № 2 Дарницького району м. Києва, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має функціональні труднощі помірного ступеня прояву (мовленева функція), інтелектуальні труднощі помірного ступеня прояву; рекомендовано відвідування корекційно-розвиткових занять (а.с.56-59, 60 том 1).

Напочатку липня 2023 року між сторонами виникла конфліктна ситуація, внаслідок чого ОСОБА_2 забрав дитину проживати до себе за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 33, 52 том 1).

Конфліктні ситуації, що сталися між колишнім подружжям були предметом перевірки правоохоронних органів, суду, а також підставою звернення ОСОБА_1 із заявами до правоохоронних органів та суду (а.с. 99, 100, 228240 том 1, а.с. 84-108 том 2).

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року у справі № 753/11615/23, що набрала законної сили, Набок ОСОБА_7 а визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.72-74том 2).

Із відповідей Дарницького УП ГУНП у м. Києві та матеріалів звернень ОСОБА_1 вбачається, що 04 липня 2023 року до Дарницького УП ГУНП у м. Києві надійшло повідомлення ОСОБА_1 по спец. лінії «102» про те, що чоловік ОСОБА_8 забрав спільного малолітнього сина ОСОБА_9 , 2021 р.н. та поїхав у невідомому напрямку. Інформацію зареєстровано до Журналу єдиного обліку за № 30762 від 04 липня 2023 року. Матеріали вивчені керівництвом слідчого відділу, прийнято рішення про проведення перевірки на підставі Закону України «Про звернення громадян».

В ході розгляду даного повідомлення встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_8 перебувають у шлюбі та від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_9 , 2021 р.н. ОСОБА_8 забрав спільного малолітнього сина та поїхав із ним, своє місцезнаходження разом із сином повідомляти відмовився. Також ОСОБА_8 повідомив, що на протязі 6 місяців у нього із дружиною ОСОБА_10 виникають побутові конфлікти та після чергового конфлікту вирішив поїхати разом із сином. Батько повідомив, що син знаходиться разом із ним під постійним наглядом, загроз життю та здоров`ю дитини немає. Додатково встановлено, що жодних рішень суду або розпоряджень органу опіки та піклування у батьків щодо способу виховання малолітнього ОСОБА_9 2021 р.н. немає. Між батьками виникають цивільно-правові питання.

11 липня 2023 року та 12 липня 2023 року до Дарницького УП ГУНП у м. Києві надійшли заяви ОСОБА_10 про те, що чоловік ОСОБА_8 не дає бачитися з малолітнім сином ОСОБА_9 , 2021 р.н. Інформацію зареєстровано до Журналу єдиного обліку за № 32012 від 11.07.2023 року ( Вх № Н-1862 від 11.07.2023) та № 32240 від 12.07.2023 року (Вх № Н-1875 від 12.07.2023). Матеріали вивчені керівництвом слідчого відділу, прийнято рішення про проведення перевірки на підставі Закону України «Про звернення громадян».

В ході розгляду даного повідомлення встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_8 перебувають у шлюбі та від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_9 , 2021 р.н. ОСОБА_8 забрав спільного малолітнього сина та поїхав із ним, своє місцезнаходження разом із сином повідомляти відмовився. Водночас батько повідомив, що син знаходиться разом із ним, під постійним наглядом, загроз життю та здоров`ю дитини немає. Додатково встановлено, що жодних рішень суду або розпорядження органу опіки та піклування у батьків щодо способу виховання малолітнього ОСОБА_9 2021 р.н. немає. Між батьками виникають цивільно-правові питання.

18 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась по спец лінії «102» про те, що чоловік ОСОБА_2 забрав спільну дитину ОСОБА_4 , 2021 р.н., дане повідомлення було зареєстроване в Дарницькому УП ГУНП у м. Києві до ЖЄО за № 3335 від 18.07.2023 року. Матеріали вивчені керівництвом слідчого відділу та згідно ч. 5 ст. 21 КПК України,відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України дані відомості не були внесені до ЄРДР. Зазначене звернення зареєстроване в Дарницькому управлінні, як розглянуте згідно Закону України «Про звернення громадян».

В ході проведення перевірки було з`ясовано, що ОСОБА_10 та ОСОБА_8 перебувають у шлюбі та мають спільну дитину ОСОБА_4 , 2021 року народження. На даний час між подружжям іде процес розлучення. ОСОБА_8 взяв сина до себе та відмовився повертати. Подружжя питання щодо встановлення місця проживання дитини не визначило та мають рівні права. Даним громадянам рекомендовано вирішувати конфлікт в судовому порядку.

14 червня 2024 року до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 стосовно перешкоджання у спілкуванні зі спільним сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з боку батька ОСОБА_2 , а також ухиляння громадянином ОСОБА_2 від виконання Розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації «Про визначення участі батька у вихованні його дитини». Інформацію зареєстровано до Журналу єдиного обліку за № 30356 від 14 червня 2024 року. Матеріали вивчені керівництвом слідчого відділу, прийнято рішення про проведення перевірки на підставі Закону України «Про звернення громадян».

Листом від 01 липня 2024 року начальник Відділу превенції Управління поліції Мірошніченко І. повідомив начальника ССДС Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації Касянчук М., з направленням копії заяви громадянки ОСОБА_1 для прийняття рішення згідно з чинним законодавством, про те, що до Дарницького УП ГУ НП м. Києві надійшла заява громадянки ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) стосовно перешкоджання їй у спілкуванні зі спільним сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з боку батька - громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ( НОМЕР_3 ), а також ухилення громадянина ОСОБА_2 від виконання Розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення участі батька у вихованні його дитини» (а.с. 104 том 2).

Із наданих відповідачкою ОСОБА_12 ою ОСОБА_13 ою роздруківок листування сторін у месенджерах та телефонних розмов, щодо приєднання до справи яких не заперечував позивач ОСОБА_2 , такожвбачається наявність конфлікту у сторін щодо участі матері у вихованні дитини, існуванні перешкод у спілкуванні матері з дитиною (а.с. 1-7, 113-117, 121-124, 138-145 том 2).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року у справі № 723/12026/23 (провадження № 2/753/6009/23), що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано(а.с. 56 том 2).

ОСОБА_2 у грудні 2023 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину (справа № 753/23293/23) - а.с. 31-35 том 1.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2024 року, за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року у справі № 753/23293/23 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 грн, починаючи з 19 грудня 2023 року та до повноліття дитини.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 а звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способуучасті матері у вихованні дитини шляхом встановлення графіку (справа № 753/6934/24), за яким 31січня 2025 року ухвалено рішення судом першої інстанції, яке оскаржується сторонами в апеляційному порядку.

Судом встановлено, що синсторін у справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дотепер проживає разом з батьком ОСОБА_2 .

Згідно з актом обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_3 , складеного 19 вересня 2023 рокуначальником Відділу з питань вирішення сімейних спорів щодо дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та головним спеціалістом відділу, квартира складається з 2-х кімнат, у дитини окрема кімната. Житло з усіма комунальними зручностями, повноцінно обладнане меблями та побутовою технікою, санітарно-гігієнічний стан задовільний, чисто, охайно, прибрано. Для дитини облаштована окрема кімната, в наявності є дитяче ліжко, дитячий ігровий куточок, речі зберігаються у шафі, є шведська стінка для заняття спортом, є місце для дозвілля та фізичного розвитку. За вказаною адресою зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (батько) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син). Стосунки в сім`ї зі слів батька доброзичливі, дружні (а.с.40 том 1).

Мати ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_5 , де для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови, про що працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації складено відповідний акт від 15 квітня 2024 року. Службою з'ясовано, що житло за адресою: АДРЕСА_5 орендоване ОСОБА_1 (договір оренди житла від 08 квітня 2024 року) - а.с. 217, 222-224 том 1.

Під час судового розгляду справи в суді відповідач ОСОБА_1 зазначила, що проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_6 на підставі укладеного договору оренди квартири від 03 липня 2023 року (а.с. 57-59 том 2).

У наданих суду поясненнях ОСОБА_1 підтвердила, що після виникнення конфліктної ситуації з батьком дитини у липні 2023 року вона тривалий час проживала в Нідерландах. Станом на 11 лютого 2025 року приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, оскільки знаходиться в Нідерландах.

За зверненням позивача ОСОБА_2 , практичним псилогом, кандитом психологічних наук ОСОБА_14 проведено експериментально-психологічне обстеження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатом якого складено висновок фахівця від 22 лютого 2024 року (а.с.12-30 том 2).

Відповідно до висновка фахівця від 22 лютого 2024 року, аналіз психологічного обстеження показав, що ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) має тісну, надійну прив`язаність та позитивну прихильність до батька, який є його опорним об`єктом і якого він чітко пов`язує з відчуттям захищеності та безпеки. Фігуру батька наразі сприймає, як важливу і основну для себе, тяжіє до проживання з батьком та боїться втратити можливість жити разом з ним.

Дитина проживає у безпечному, сталому, комфортному середовищі, яке є сприятливим для його розвитку та не є небезпечним. Батько хлопчика приділяє достатньо уваги розвитку сина.

Рекомендовано не допускати травмування дитини через недбале ставлення, ігнорування її життєво важливих потреб, порушення відчуття безпеки дитини, примушування до спілкування з матірю, раптове відібрання її від батька, який є для неї опорною фігурою.

Примус до спілкування дитини з матір`ю є неприпустимим і таким, що спричинить травмуючі наслідки для дитини.

Зміна місця проживання дитини з місця проживання дитини з батьком на місце проживання дитини з матір`ю є неможливою.

У випадку невиконання рекомендацій існує загроза психологічного травмування хлопчика та розвитку у нього несприятливих наслідків впливу надмірних для дитини стресових факторів внаслідок порушення безпечності та надійності середовища: деформація прив`язаності щодо споріднених осіб, депресивні стани, розлади соціальної адаптації, труднощі у стосунках з оточуючими.

Сторонами у справі надані довідки, характеристики з місця роботи.

Із довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України вбачається, що ОСОБА_2 працює в Апараті Верховної Ради України, займає посаду головного консультанта (а.с. 19, 20 том 1).

Відповідно до характеристики та довідок від 23 квітня 2024 року підприємства ТОВ «Лінжері Про», ОСОБА_1 з 10 вересня 2019 року обіймає посаду швачки виробничого відділу цеху № 2 в ТОВ «Лінжері Про». На даний час перебуває у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 23 червня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 . За час трудової діяльності своєчасно та якісно виконувала свої обов`язки, показала себе, як організований, дисциплінований співробітник. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_12 а ОСОБА_13 а вийшла на роботу (а.с. 98, 225, 226 том 1, а.с. 109 том 2).

Спірне питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації та подано до суду письмовий висновок № 101-8890/02 від 12 жовтня 2023 року щодо розв?язання спору.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії (протокол від 28.09.2023 № 18), з метою забезпечення прав та інтересів дитини, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважала за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 (а.с. 38-39 том 1).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини до спільного розгляду з первісним позовом; залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (за зустрічним позовом) Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації та зобов`язано третю особу надати висновок щодо розв`язання спору - доцільності/чи недоцільності проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - з урахуванням пояснень матері (а.с.185-189 том 1).

Згідно з висновком Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 17 травня 2024 року № 101-4456, який надійшов до суду 22 травня 2024 року, на виконання ухвали суду від 05 березня 2024 року, з метою забезпечення прав та інтересів дитини Дарницька районна в м.Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне визначати місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 214-216 том 1).

Вирішуючи спір щодо вимог первісного та зустрічного позовів сторін та, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення дитиною 14-тирічного віку, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що з липня 2023 року дитина проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_3 , де для дитини створені гарні умови проживання, а батько має високий самостійний дохід, любить сина і бажає його виховувати.

Доказів наявності у позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) психічних розладів чи шкідливих звичок, які б перешкоджали нормальному вихованню дитини, як і доказів жорстокого поводження батька з малолітньою дитиною суду не надано.

Судом першої інстанції враховано, що мати дитини теж бажає виховувати малолітнього сина ОСОБА_3 та на час обстеження умов проживання уповноваженими особами Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації - 15.04.2024 року, створила гарні умови проживання для дитини в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

Разом з тим, під час судового розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що після виникнення конфлікту з батьком дитини мати дитини ОСОБА_12 а ОСОБА_13 а тривалий час проживала в Нідерландах. Станом на день ухвалення рішення у справі мати дитини ОСОБА_12 а ОСОБА_13 а також знаходиться в Нідерландах.

Надаючи оцінку висновкам Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місяця проживання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що в основу судового рішення слід покласти висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом з батьком. Такий висновок узгоджується з бажанням дитини та відповідає внутрішньому переконанню суду, яке базується на оцінці сукупності доказів щодо усіх встановлених обставин.

За висновком суду першої інстанції рішення суду про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 найкраще відповідає інтересам малолітньої дитини, яка залишиться проживати у звичному для неїсоціальному середовищі в умовах стабільності, безпеки та встановленого способу життя, буде позбавлена негативних психоемоційних переживань, пов`язаних зі зміною місця проживання, відірваності від звичного оточення, які можуть в подальшому викликати труднощі в усуненні особливостей розвитку дитини.

Відхиляючи доводи відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_12 и ОСОБА_13 и про те, що батько створює перешкоди для її участі у вихованні сина, суд першої інстанції свій висновок обгрунтовував тим, що визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожногоз батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частини перша та друга статті 161 СК України визначають, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20) зазначається, що «відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються».

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька, як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно, тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Встановлені фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами та досліджених судом доказів свідчать про те, що у спірних правовідносинах кожен із батьків прагне визначити місце проживання дитини разом із ним, житлові умови кожного з них є належними для проживання дитини. Протягом тривалого часу малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на законних підставах проживає разом із батьком.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина. Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, їх син проживаві залишився проживати разом із батьком. Батько ОСОБА_2 належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про розвиток та здоров`я дитини, працевлаштований та створивналежні умови для проживання малолітнього сина.

Мати дитини ОСОБА_1 після виникнення конфлікту з чоловіком (липень 2023 року) за пропозицією тітки та сестри, залишаючи сина разом з батьком, поїхала в Нідерланди, щоб заробити кошти, тривалий час проживає в Нідерландах, де перебуває і на час розгляду справи в суді. Весь цей час бачила дитину по вайберу, намагалась спілкуватись з сином.

Під час судового розгляду справи відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини. Не надала достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності зміни місця проживання дитини, її звичного середовища та визначення місця проживання дитини з матір`ю, з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків.

ОСОБА_12 а ОСОБА_13 а не довела обставини, за наявності яких визначення місця проживання дитини з нею матиме більш позитивний вплив на дитину, з урахуванням визнаних відповідачем обставин, що вона проживає та працює за кордоном у Нідерландах, а син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом тривалого періоду проживає з батьком у звичному для себе оточенні у місті Києві.

Суд першої інстанції, надавши відповідну правову оцінку висновкам органу опіки та піклування, правильно врахував висновок органу опіки та піклування № 101-8890/02 від 12 жовтня 2023 року, яким вирішено за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком, та обґрунтовано зазначив про те, що висновок Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 17 травня 2024 року № 101-4456 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю не ґрунтуються на оцінці зібраних у справі доказів, поданих сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень, а отже не забезпечує якнайкращі інтереси дитини. В силу положень частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що зміна місця проживання сина відбулась без її згоди та волі, були предметом перевірки правоохоронних органів.

Із відповідей Дарницького УП ГУНП у м. Києві вбачається, що в ході розгляду повідомлень ОСОБА_1 встановлено, що між батьками дитини виникають цивільно-правові питання. Мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Жодних рішень суду або розпоряджень органу опіки та піклування у батьків щодо способу виховання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає. Даним громадянам рекомендовано вирішувати конфлікт в судовому порядку.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один із одним, висновки суду першої інстанції про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ґрунтуються на вимогах закону, підтверджуються матеріалами справи та спрямовані на забезпечення гармонійного розвитку малолітньої дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що спростовує доводи відповідача ОСОБА_1 у цій частині.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на обставини, встановлені у постанові Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року у справі № 753/11615/23, що набрала законної сили, про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, як на підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

З постанови Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року у справі № 753/11615/23 вбачається, що події, які мали місце 30 червня 2023 року свідчать про наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками дитини.

Обставин, які б свідчили про аморальну або неналежну поведінку батька по відношенню до дитини, що може зашкодити розвиткові дитини, колегією суддів не встановлено, відповідачкою не доведено, та матеріали справи таких доказів не містять.

Отже, наявність такої конфліктної ситуації між батьками не може мати правового значення при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, де пріоритетом є забезпечення найкращих інтересів самої дитини.

Врахувавши інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, оцінивши надані сторонами докази, їх аргументи та заперечення, врахувавши, скільки часу і за яких обставин дитина проживала окремо від матері, встановивши, що хлопчик тривалий час проживає з батьком у належно створених ним умовах для його повноцінного виховання та розвитку, виходячи із найкращих інтересів дитини, його прихильність до батька, суд першої інстанції дійшов вірного та обгрунтованого висновку, що для забезпечення розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі доцільним є проживання дитини з батьком.

Надавши належну правову оцінку поданим сторонам доказам у їх сукупності, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме його постійне проживання разом із батьком, який створив усі необхідні умови для безпечного та гармонійного розвитку дитини. Суд першої інстанції урахував вік дитини, її соціальні зв`язки, психологічний стан, а також дотримання балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

З урахуванням конкретних обставин даної справи, проживання сина з батьком забезпечує його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що проживання сина з батьком відповідає його якнайкращим інтересам.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу й на те, що визначення місця проживання сина з батьком не впливає на його взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20)).

Зроблені судомпершої інстанціївисновки по суті вирішення спору узгоджуються

з судовою практикою Верховного Суду у подібних справах (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка у цій категорії справ є сталою.

Судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку, як зібраниму справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Отже, вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України забезпечив повнийта всебічний розгляд справита дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на час ухвалення оскаржуваного рішення не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, що фактично призводить до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину.

Разом із цим, колегія суддів наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено, як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: