У Х В А Л А

03 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року первісний позов задоволено, визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, зустрічний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, 23 липня 2025 року неповнолітня на момент подання апеляційної скарги особа - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав невизначення прохальної частини апеляційної скарги, та надано апелянту строк для усунення виявлених в ній недоліків протягом десяти календарних днів з дня отримання ухвали суду.

02 серпня 2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшла нова редакція апеляційної скарги, де апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2025 року вказану цивільну справу витребувано з суду першої інстанції.

03 жовтня 2025 року цивільна справа надійшла до апеляційного суду.

Після надходження справи до апеляційного суду, перевіривши подану скаргу та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження не може бути відкрито, виходячи з наступного:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 обґрунтовував своє право на оскарження рішення суду першої інстанції тим, що на час постановлення останнього йому було менше 14 років, і він не брав участі у розгляді справи. Оскільки на даний час апелянту вже виповнилося 14 років, він вважає, що у нього виникло право оскаржити зазначене рішення як у особи, яка не брала участі у розгляді справи, однак чиї права та інтереси були порушені рішення суду.

Зазначена позиція не може бути прийнята апеляційним судом.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи, яка виникає у момент народження (ч. 1 ст. 25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій (ч. 1 ст. 30 ЦК України).

ЦК України розрізняє такі види дієздатності фізичної особи: часткову - до чотирнадцяти років (стаття 31), неповну - від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 32) та повну - яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (стаття 34).

За змістом ч. 1 ст. 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право:

1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

Аналогічні норми містяться у ЦПК України.

За ст. 46 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність - це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи; її мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (ч.1 ст.47 ЦПК України).

Процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим статтею 55 Конституції України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини. Батьки мають право виступати представниками дитини, зокрема, у цивільному процесі.

Цивільне процесуальне представництво - це такі юридичні відносини, за якими одна особа - представник - виконує на підставі повноваження, наданого йому, зокрема, законом, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи. Представник у цивільному судочинстві покликаний виконувати дві функції - захищати права та інтереси осіб, які беруть участь у справі (здійснювати правозаступництво); представляти таких осіб, бути їх повіреними (здійснювати процесуальне представництво).

Процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Особиста участь у справі дитини не є перешкодою для участі у цій справі батьків дитини як її законних представників.

У ч. 1 ст. 242 ЦК України закріплено, що законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі).

Відповідно до ч. 2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Здійснювати захист прав дитини, в тому числі у судах, у першу чергу покликані її батьки. Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками через відсутність у дитини цивільної процесуальної дієздатності (ст. 47, ч. 1 ст. 59 ЦПК України).

Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (ст. 64 ЦПК України). До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21).

На підставі зазначеного, твердження апелянта про те, що він як малолітня дитина на час ухвалення судом першої інстанції рішення не брав участі у розгляді справи, рішення суду не отримував та не знав про рішення, колегія суддів апеляційного суду прийняти не може, оскільки фактично він приймав участь у розгляді справи через його законних представників, а саме батьків.

СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (ч. 1 ст. 2 СК України).

Відповідно до ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.152 СК України дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій.

Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4 ст. 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 СК України)

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Указане дає підстави для висновку, що спори у справах щодо визначення місця проживання дитини, щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, є спорами між батьками (особами, які їх замінюють), які вирішуються за участю спеціального суб`єкта - органу опіки та піклування.

Тому справи щодо визначення місця проживання дитини, щодо участі одного з батьків у вихованні дитини не вважаються такими, у яких діти особисто беруть участь.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 263/13178/18 (провадження № 61-9805св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 757/33742/19 (провадження № 61-10156св22) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 263/13178/18 (провадження № 61-13898св21).

Отже, у межах спору між матір`ю і батьком дитини про місце проживання дитини, або щодо участі одного з батьків у вихованні дитини не допускається вступ у справу будь-якої третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, у тому числі і самої дитини.

Якщо малолітня дитина бажає проживати із одним з батьків, то її інтерес збігатиметься з інтересом одного з батьків. Тому можна стверджувати, що в такому випадку самостійна вимога малолітньої дитини відсутня, а в даному випадку законним представником дитини виступали батьки як сторони у справі.

Якщо малолітня дитина звертається з позовом через одного з батьків як законного представника, це буде позов з такою самою вимогою, що і позов батька чи матері дитини.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення суду було ухвалено за результатами розгляду первісного позову матері дитини - ОСОБА_2 та зустрічного позову батька - ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

Тобто, у даних правовідносинах спір виник між батьками щодо визначення місця проживання дитини та щодо участі одного з батьків у вихованні дитини ОСОБА_1 , тому сама дитина не може бути учасником справи, зокрема, особою, яка подає апеляційну скаргу, оскільки її права та інтереси захищаються іншим шляхом (думка дитини може бути заслухана судом під час розгляду справи).

Крім цього, були подані апеляційна та касаційна скарги батьком дитини, як його законним представником, який не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав зазначені скарги, у той самий час, коли відповідачем за зустрічним позовом є інший законний представник малолітньої дитини - його матір, яка також є позивачем за первісним позовом.

Отже, спір у даній справі виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як батьками малолітнього на час розгляду справи ОСОБА_1 . Із відповідними позовами звернулися як батько, так і матір. Як первісний, так і зустрічний позови спрямовані на забезпечення реалізації батьками прав на участь у вихованні дитини, визначення місця її проживання з одним із батьків.

Отже, батьки, як законні представники малолітньої дитини, мали суперечливу позицію щодо визначення місця проживання свого сина та щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, а малолітня дитина приймала участь у розгляді справи через своїх законних представників.

З урахуванням вищенаведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку інтереси малолітньої дитини під час розгляду справи представляли її законні представники - батьки та такі спори є спорами між батьками щодо визначення місця її проживання з одним із батьків при вирішенні яких дитина, з урахуванням ст. 171 СК України та ст. 12 Конвенції про права дитини, може висловити свою думку та бажання щодо проживання разом з одним із батьків.

Вказані висновки апеляційного суду ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 31 липня 2023 року у справі № 761/19046/22.

Окремо апеляційний суд зазначає, що за можливе вважати, що апелянт вже реалізував право на оскарження рішення суду через свого законного представника - батька, який діяв в інтересах дитини та оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному й касаційному порядку.

Так, постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення та рішення суду першої інстанції від 19 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишено без змін. При цьому чинне процесуальне законодавство не передбачає можливість повторного апеляційного оскарження одного й того ж судового рішення тією особою, яка вже використала право на таке оскарження.

У відповідності до положень ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню; є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення; є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення; скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя: С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько