КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13900/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Молиня Р. П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Молиня Романа Петровича, в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі суддя Журибеди О. М.

від 27 березня 2025 року

у цивільній справі № 759/27365/24 Святошинського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_3 ,

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2024 року ОСОБА_3 звернувся в суд із вказаним позовом, в якому просив стягувати з ОСОБА_2 на його користь аліменти у розмірі 40 000, 00 грн на місяць починаючи з 01.01.2024 та протягом строку дії інвалідності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.02.2013 між сторонами було укладено шлюб, який 01.08.2022 рішенням суду розірвано. У грудні 2022 року позивачу діагностовано онкологічну хворобу ІV стадії, а 11.01.2023 за рішенням висновку Медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлено ІІ групу інвалідності.

08.02.2023 позивачу призначено пенсію у зв`язку із втратою працездатності та видане пенсійне посвідчення. При цьому, у зв`язку із ведення в Україні воєнного стану, роботодавцем ТОВ «Альтіс-Констракшн» трудовий договір із позивачем було призупинено з 01.04.2022. Практично єдиним джерелом доходу позивача є пенсія по інвалідності, розмір якої на сьогоднішній день складає 4 287,00 грн на місяць.

Зазначав, що один курс хіміотерапії коштував в 2023 році 11 000,00 грн. У 2023 році позивач отримав 4 таких курси. Після чого отримав 33 сеанси променевої терапії. В 2023-2024 роках переніс декілька складних операцій. На теперішній час позивач проходить комплексний курс хіміо та імунотерапії. Якщо хіміотерапія в Київському онкоцентрі є наразі для позивача умовно безкоштовною, то вартість препарату для імунотерапії - Китруда скдадає 80 000 грн за одне ведення. Наразі позивачу призначено 8 таких курсів, які необхідно проходити кожні 3-4 тижні. Таким чином, на придбання імонопрепарату витрачено приблизно 640 000 грн. Враховуючи вартість лікування та суму місячного доходу позивач вважає, що об`єктивно потребує матеріальної допомоги.

Вказує, що ОСОБА_2 має можливість надавати таку допомогу, оскільки проживаючи в Польщі, починаючи з 01.01.2023 займається підприємницькою діяльністю, а саме відкрила перукарський салон, в якому працює більше 5 співробітників. Також вказує, що ОСОБА_2 заборгувала невідомим людям 460 000 Євро, під час перебування у шлюбі з позивачем. З цього моменту на адресу позивача почали поступати погрози фізичною розправою в разі неповернення коштів. Такі обставини викликали в позивача нервові стреси, адже в середині лютого 2022 року, він відчував перші ознаки хвороби.

Також вказує, що позивач намагався забезпечити своє лікування, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду до відповідача про стягнення боргу за договором позики й рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 20.03.2021 у розмірі 6 478 826, 32 грн. Постановою апеляційного суду скасовано вказане рішення та ухвалено нове, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 4 987 984, 53 грн боргу за договором позики. Проте станом на дату подачі позову ОСОБА_2 ухиляється виконувати рішення суду. У зв`язку з вищенаведеним позивач просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 40 000 грн починаючи з 01.01.2024 та протягом строку дії інвалідності.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 40 000 грн 00 коп. на місяць починаючи з 01.01.2024 та протягом строку дії інвалідності.

В апеляційній скарзі адвокат Молиня Р. П., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення в якому у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити .

Апелянт вважає, що суд не врахував усіх умов для надання утримання, зокрема, потреби позивача у матеріальній допомозі та можливості відповідача її надавати. Хоча позивач отримав 2 групу інвалідності протягом року з моменту розірвання шлюбу, що, згідно ч. 3 ст. 75 СК України, дає підставу вважати його непрацездатним, апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 676/5118/16-ц, згідно з яким сам по собі факт непрацездатності не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. Апелянт зазначає, що позивач може працювати в спеціально створених умовах, і оскільки він є адвокатом (наявне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю) та бере участь у судових справах (наприклад, 910/7231/24, 752/3072/23, 760/8613/23) після встановлення інвалідності, він отримує дохід і приховує свій реальний матеріальний стан. На думку апелянта, довідка ТОВ «Альтіс Констракшн» №23/04-1к від 23.04.2024 підтверджує, що ОСОБА_3 свідомо поставив себе у становище того, хто потребує матеріальної допомоги, оскільки з 2022 по 2025 рр. не вживає дій щодо працевлаштування та отримання доходу, крім адвокатської діяльності. Крім того, апелянт вважає, що надані чеки на лікування не є належними доказами для обґрунтування розміру аліментів, оскільки відсутні докази необхідності прийняття саме цих препаратів, а також відомості про неможливість використання аналогів, які закуповуються за державні кошти.

Апелянт наголошує на своїх матеріальних обставинах та можливості надавати допомогу. Зазначає, що забезпечує сина ( ОСОБА_4 ), який навчається у Польсько-Японській академії Інформаційних Технологій у Варшаві, оплачуючи його навчання (23 760,00 злотих за 2023/2024 навчальний рік, що становить понад 253 044 грн) та оренду квартири (2200 злотих на місяць, близько 23 430 грн із комунальними послугами), а також несе витрати на його одяг, харчування, дозвілля. Також зазначає, що в березні 2025 року її батько, ОСОБА_5 (особа пенсійного віку), переніс інсульт, потребував тривалого лікування до 22.04.2025 та подальшої реабілітації, що потребує грошових коштів, і обов`язок щодо його утримання покладається і на неї як на доньку. Таким чином, ОСОБА_2 не має можливості сплати аліментів на утримання колишнього чоловіка.

Щодо стягнення аліментів з 01.01.2024, апелянт вважає, що суд помилково застосував ч. 2 ст. 192 СК України, оскільки ця норма стосується стягнення аліментів на утримання дитини. Для стягнення аліментів за минулий час на утримання одного з подружжя застосовується ст. 79 СК України, яка вимагає доведення позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів та ухилення відповідача від їх сплати. Апелянт стверджує, що позивачем не надано доказів вжиття жодних заходів (повідомлень, пропозицій укласти договір) чи ухилення відповідача від сплати. Суд, на думку апелянта, помилково ототожнив невиконання відповідачем рішення суду про стягнення боргу за договором позики з ухиленням від сплати аліментів.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Зазначає, що твердження відповідача про те, що він «приховує свій реальний матеріальний стан», є недоведеним, оскільки жодних належних, допустимих і достовірних доказів отримання ним доходу відповідач не надає, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно зі статтею 81 ЦПК України. Зауважує про відсутність ознак формальної логіки та послідовності у твердженнях представника відповідача, який спочатку стверджує, що позивач «працює і отримує дохід» (посилаючись на справи 2023-2024 року, з яких позивач був вимушений вийти за станом здоров`я), а потім зазначає, що позивач «свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги, оскільки протягом 2022 по 2025 рр. не вживає жодних дій щодо працевлаштування та отримання доходу».

Щодо витрат на лікування, позивач зазначає, що твердження про відсутність у матеріалах справи доказів необхідності прийняття препаратів (зокрема, історії хвороби, висновків лікарів) не відповідає дійсності, оскільки до позовної заяви були долучені копії виписних епікризів (файл «Виписниий епікриз.пдф» на 8 сторінках), де чітко зазначено найменування та дозування медичних препаратів, у тому числі для імунотерапії онкохворих «Кітруда» (200 мг). Також заперечує проти твердження про можливість використання ним аналогів препаратів, що закуповуються за державні кошти згідно з постановою КМУ № 216 від 07.03.2022, зазначає, що в Переліку, затвердженому цією постановою, взагалі відсутні препарати для лікування онкохворих методом імунотерапії, зокрема призначений йому препарат «Кітруда», що доводить обґрунтованість понесених ним витрат. Позивач також наголошує, що його лікування триває, і він змушений позичати кошти на ліки, а ІІ групу інвалідності йому встановлено пожиттєво/безстроково.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції надано належної оцінки обставинам про недоведеність витрат, які відповідач нібито несе на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 (2005 р.н.). Твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_2 вимушена нести витрати на утримання свого батька ОСОБА_5 , позивач вважає цинічним і зазначає, що жодних доказів про понесення цих витрат не надано; більше того, відповідач має невиконані грошові зобов`язання перед своїми батьками на суму 25 000,00 доларів США та 18 000,00 Євро, через що матір відповідача ( ОСОБА_6 ) звернулася до суду (справа № 759/16714/22) та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2. Відповідач переховується від кредиторів по цивільним та кримінальним справам, не приїжджає в Україну, і відповідно, батьків не відвідує та допомоги не надає.

Щодо стягнення аліментів з 01.01.2024, зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено його вимоги з урахуванням частини 2 статті 79 СК України, оскільки він вживав заходів щодо одержання коштів, необхідних для лікування. До таких заходів він відносить: подання позовної заяви про стягнення боргу за договором позики (справа № 759/7103/23), яка була подана ще у квітні 2023 року; достовірну поінформованість відповідачки про його діагноз та її неправдиві обіцянки допомогти з придбанням ліків; а також подання ним у вересні 2024 року позовної заяви (зустрічної позовної заяви у справі 758/10992/24) про стягнення аліментів, що за усталеною судовою практикою є вимогою про виконання зобов`язань.

Як нові обставини, позивач зазначає, що вже після ухвалення рішення йому стало відомо, що ОСОБА_2 за кошти, які отримала від нього в борг та не повертає, окрім перукарського салону у Варшаві, придбала 3-кімнатну квартиру в місті Бенідром, Іспанія, яку здає в оренду туристам за дохід від 1000 Євро (низький сезон) до 3000 Євро (високий сезон) на місяць. За рахунок отриманих доходів, як зазначає позивач, відповідач дозволяє собі відпочинок у різних країнах Європи, дороговартісні тури та круїзи по Середземному морю, азартні ігри в казино.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Молинь Р. П. підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив із підстав наведених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., пояснення представника відповідача та позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Отже право на утримання виникає лише за одночасної наявності трьох умов: непрацездатність, потреба в матеріальній допомозі (нужденність), та здатність другого з подружжя надавати допомогу.

Потреба в матеріальній допомозі визначається у кожному конкретному випадку в шляхом зіставлення доходів і витрат позивача та відповідача, врахування індивідуальних потреб непрацездатного подружжя, які є важливими для його нормального життєзабезпечення, врахування можливостей відповідача щодо надання утримання, включаючи перебування на його утриманні інших осіб.

При цьому призначення особі пенсії або іншої соціальної виплати не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або виключати можливість такого призначення.

Звертаючись із позовом про стягнення аліментів у розмірі 40 000 грн на місяць, позивач стверджував про свою об`єктивну нужденність у матеріальній допомозі через встановлену ІІ групу інвалідності (онкологічна хвороба IV стадії) та необхідність придбання дорогого препарату «Кітруда» за власні кошти, оскільки його пенсія становить лише 4 287 грн. Позивач вважав, що наявні підстави для стягнення аліментів, оскільки непрацездатність настала протягом одного року після розірвання шлюбу, а відповідач має фінансову можливість надавати допомогу.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позивач набув ІІ групу інвалідності безстроково протягом одного року після розірвання шлюбу, що, відповідно до статей 75 та 76 СК України, дає йому право на утримання. Суд встановив, що позивач потребує матеріальної допомоги, оскільки його витрати на необхідне дороге лікування (імунотерапія препаратом «Кітруда» 200 мг кожні 21 день) та обстеження значно перевищують розмір його пенсії. Було також встановлено, що відповідач ( ОСОБА_2 ) здатна надавати матеріальну допомогу, оскільки вона є зареєстрованою ФОП і отримує дохід від перукарського салону в Польщі. На підставі того, що позивач вживав заходів для отримання коштів (позов про стягнення боргу) і відповідач ухилялася від сплати, суд, застосувавши частину 2 статті 79 СК України, визнав обґрунтованим стягнення аліментів за минулий час, починаючи з 01.01.2024. Враховуючи усі обставини та матеріальне становище сторін, суд дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 40 000 гривень 00 копійок щомісячно, протягом строку дії інвалідності позивача.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками з наступних підстав.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2013, про що 16.02.2013 складено актовий запис №93 зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року у справі №759/5632/22 шлюб між сторонами розірвано.

У контексті розподілу тягаря доведення позивач ОСОБА_3 , як особа, що стверджує про порушення свого права, мав довести обставини, які є підставою для виникнення права на утримання, а саме: 1) що він є непрацездатним (встановлення ІІ групи інвалідності), став непрацездатним протягом одного року від дня розірвання шлюбу, 2) що він потребує матеріальної допомоги (шляхом зіставлення його сукупного доходу та необхідних витрат, зокрема на лікування), 3) що відповідач має можливості надання утримання у розмірі 40 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2022 за результатами комп`ютерної томографії та гістолочного дослідження позивач діагностовано онкологічну хворобу ІV стадії, що підтверджується консультаційним висновком спеціаліста від 28.12.2022.

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , ОСОБА_3 є пенсіонером по інвалідності 2 гр., загальне захворювання.

Відповідно до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 307053, ОСОБА_3 з 11.01.2023 має 2 групу інвалідності.

Отже непрацездатність як умова призначення утримання позивачем доведена.

Відповідно до рахунків-фактур за період 2023 року, ОСОБА_3 витратив на лікування в загальному розмірі 122 203,50 грн. Вартість препарату для імунотерапії - «Кітруда», що використаний для лікування хвороби позивача складає 80 000, 00 грн.

На підтвердження понесених витрат для придбання вказаного препарату позивачем надано: товарний чек № 29015 від 27.05.2024 на суму 75 500 грн, товарний чек № 29483 від 17.05.2024 на суму 77 500 грн, товарний чек № 29937 від 08.07.2024 на суму 78 000 грн, товарний чек №30527 від 31.07.2024 на суму 80 000 грн, товарний чек № 31182 від 28.08.2024 на суму 79500 грн, товарний чек № 31749 від 18.09.2024, товарний чек № 32590 від 16.10.2024 на суму 78 500 грн.

Згідно інформації про виконавче провадження від 25.09.2024, 25.03.2024 на підставі виконавчого листа від 25.03.2024 №759/7103/23, виданого Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових кошті за договором позики від 20.03.2021 у розмірі 4 987 984,53 грн відкрито виконавче провадження № 74553600.

Згідно з довідкою ТОВ «Альтіс-Констракшн» від 23.04.2024№ 23/04-1к, через введення в Україні воєнного стану Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022, була призупинена дія трудового договору з 01.04.2022 з ОСОБА_3 і по теперішній час.

Згідно довідки про доходи пенсіонера №768422 ОСОБА_3 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду в м. Києві і отримує пенсію по інвалідності в розмірі 4 187, 02 грн; станом за період з 01.01.2024 по 30.09.2024 сума пенсії складає 38 383,18 грн.

Задовольняючи позов та стягуючи із відповідачки аліменти у заявленому позивачем розмірі, суд першої інстанції не дослідивши усі джерела доходу позивача та дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем потреби у матеріальній допомозі, адже довідка про розмір пенсії не є достовірним доказом сукупного доходу позивача. Довідка з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку та військового збору, позивачем не була надана, зокрема й в суді апеляційної інстанції, про неможливість надання такого доказу матеріали справи відомостей не містять.

Проаналізувавши подані позивачем ОСОБА_3 докази, колегія суддів доходить висновку, що із трьох необхідних складових, що визначають право на утримання відповідно до статті 76 СК України, позивачем доведена лише його непрацездатність (встановлення ІІ групи інвалідності протягом року після розірвання шлюбу) та наявність значних витрат на лікування.

Проте, ці обставини самі по собі не є достатньою і безумовною підставою для покладення на відповідачку обов`язку утримання. Оскільки позивач, будучи професійним адвокатом, не заперечує здійснення професійної діяльності, яка, відповідно до статті 178 Податкового кодексу України, імперативно вимагає від нього обліку доходів і витрат (п. 178.6) та подання податкової декларації (п. 178.4), цей факт презюмує наявність у нього відомостей про сукупний дохід. Ненадання суду вичерпного доказу своїх сукупних доходів (пенсії та гонорарів), який має міститися у відповідній довідці з Державного реєстру, свідчить про невиконання позивачем свого обов`язку доказування в межах принципу змагальності.

Висновок суду про доведеність нужденності ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин та недоведеності обставин, що мають значення для справи, адже об`єктивного зіставлення всіх доходів і витрат позивача не проведено у зв`язку із ненадання позивачем належних доказів.

Так само необґрунтованим є й висновок про можливість позивачкою надавати утримання у заявленому розмірі, адже матеріали справи не містять доказів на підтвердження розміру доходів відповідачки, придбання майна чи здійснення нею витрат.

Доводи позивача про недоведеність відповідачкою витрат, здійснюваних на утримання їх спільного повнолітнього сина, що продовжує навчання, на переконання колегії суддів є суперечливими, адже фактично фінансовий тягар утримання сина до закінчення навчання, що має покладатися на обох батьків (ст. 199, 200 СК України), об`єктивно перебуває на відповідачці. Твердження позивача про те, що він не приймає участі в утриманні сина, унеможливлює для нього ефективне оспорювання доказів, наданих відповідачкою виходячи із "балансу вірогідностей", адже фактично вимагає від суду припустити, що такий обов`язок виконує невідома третя особа, а не відповідачка. Такі дії позивача спрямовані на виключення з бази доказування об`єктивних витрат відповідачки на сина, суперечать принципу добросовісності та тягарю доведення (ст. 12, 81 ЦПК України), адже ці витрати прямо впливають на оцінку можливості відповідачки надавати утримання (третя умова ст. 76 СК України). Позивач не може, користуючись принципом диспозитивності, відмовитися від виконання свого обов`язку, й у подальшому, посилаючись на принцип змагальності, оспорювати негативні для себе наслідки такої відмови.

Отже, на переконання колегії суддів, позивач, звертаючись до суду й визначаючи прийнятним розмір аліментів у 40 000 грн, не обґрунтував фінансової можливості відповідачки нести подвійний тягар утримання (і його, і спільної повнолітньої дитини), що на тлі недоведеності власних сукупних доходів, свідчить про недотримання принципів добросовісності та справедливості.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд допустив неповне з`ясування обставин й помилково визнав доведеним як факт нужденності позивача, так і матеріальну спроможність відповідачки, а висновки суду про наявність підстав для покладення на відповідачку тягаря утримання не ґрунтуються на стандарті більшої переконливості, що є підставами для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги відповідачем підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Молиня Романа Петровича, в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Компенсувати ОСОБА_2 витрати із сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 грн за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов