Справа №:2-1252/1/10
Провадження №: 2-п/755/126/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про залишення заяви без розгляду

"06" листопада 2025 р. Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Хромова О.О., перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-1252/1/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2010 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 2-1252/1/10 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

18 вересня 2025 року (вхід. № 55065) ОСОБА_1 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення.

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що копію заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-1252/1/10 відповідач отримала лише 24 січня 2025 року шляхом ознайомлення з матеріалами справи. З матеріалів справи встановила, що на адресу відповідача судом не надсилалося жодного процесуального документу, про дату розгляду справи повідомлена не була. Відповідач не була обізнаною про даний судовий процес, у зв`язку із чим не з`явилася у судове засідання та не повідомила про причини своєї неявки. Відповідного оголошення в друкованих засобах масової інформації також опубліковано не було. Внаслідок неналежного повідомлення про розгляд справи відповідач була позбавлена можливості подати заперечення на позовну заяву та надати власні пояснення, заперечувати щодо залишку заборгованості за тілом кредиту, нарахованих відсотків та пені, оскільки проти задоволення позовних вимог вона заперечує. Під час судового розгляду судом не було досліджено первинні бухгалтерські документи щодо взаєморозрахунків між стронами, не перевірено факт отримання грошових коштів за договором. Також повторного дослідження судом потребує згода ОСОБА_2 на реалізацію транспортного засобу, яким було забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідач ОСОБА_1 також не була повідомлена про розгляд заяви про видачу дублікату виконавчого документа та заяви про заміну сторони.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 копію заочного рішення отримала 24 січня 2025 року та 04 лютого 2025 року направила засобами поштового зв`язку заяву про перегляд заочного рішення. У вказаний період проживала у Львівській області та здійснювала догляд за хворою матір`ю. Від суду жодної відповіді не отримала. Після смерті матері, що мало місце 14 липня 2025 року, ОСОБА_1 повернулася до міста Києва та довідалася, що заява про перегляд заочного рішення не була розглянута судом.

З огляду на викладене просила поновити процесуальний строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення та переглянути заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-1252/1/10 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 вересня 2025 року заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.

19 вересня 2025 року судом витребувано матеріали цивільної справи № 2-1252/1/10 з Відділу архівних справ Дніпровського районного суду міста Києва, які передано судді 04 листопада 2025 року.

Перевіривши матеріали зави та долучених до неї документів, судом встановлено таке.

Відповідно до положень статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Отже, законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті

126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається «ex officio»

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.

Суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті

26 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю

127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Викладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 червня 2024 року по справі № 756/11081/20.

З матеріалів справи № 2-1252/1/10 встановлено, що 23 квітня 2010 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення по цивільній справі № 2-1252/1/10 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Відомостей про вручення ОСОБА_1 копії судового рішення матеріали справи не містять.

Водночас, судом встановлено та не заперечувалося заявником ОСОБА_1 , що 20 січня

2025 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про ознайомлення з матеріалами справи.

Відповідно до розписки про ознайомлення з матеріалами справи, ОСОБА_1 засвідчила, що з матеріалами справи ознайомилася особисто 24 січня 2025 року. Вказаний факт відповідач також не заперечувала, заява про перегляд заочного рішення містить посилання саме на вказану дату.

Також 24 січня 2025 року відповідач ОСОБА_1 отримала засвідчену копію заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2010 року у цивільній справі

№ 2-1252/1/10.

Таким чином, двадцятиденний строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення тривав

з 25 січня 2025 року до 13 лютого 2025 року (включно).

Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем ОСОБА_1 подано 18 вересня 2025 року, тобто із пропуском встановленого законом процесуального строку.

Обгрунтовуючи поважність причин пропуску встановленого законом процесуального строку ОСОБА_1 зазначає, що заяву про перегляд заочного рішення подала до суду 04 лютого 2025 року засобами поштового зв`язку, водночас вказана заяву не була розглянута судом, про що вона довідалася в липні 2025 року після повернення до міста Києва, оскільки проживала в межах іншої області.

Однак, доказів на підтвердження зазначеного не надає, зокрема, ОСОБА_1 не надано доказів звернення до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про перегляд заочного рішення від 23 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-1252/1/10 саме 04 лютого 2025 року, а також доказів неможливості отримання інформації про розгляд такої заяви до липня 2025 року, а також доказів неможливості звернутися до суду повторно із заявою про перегляд заочного рішення у найкоротший строк після липня 2025 року.

Суд також враховує, що відповідач не була позбавлена можливості подати заяву про перегляд заочного рішення безпосередньо до суду згідно робочого графіку суду, що розміщений на офіційному веб-сайті, або засобами електронного зв`язку.

Також суд враховує, що до заяви ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів на підтвердження проживання за межами міста Києва на території Львівської області, догляду за матір`ю, потреби у здійсненні постійного догляду за нею та неможливості комунікації із судом доступними засобами поштового, електронного чи телефонного зв`язку.

Водночас, відкритий портал даних Єдиний державний реєстр судових рішень, не містить відомостей про звернення ОСОБА_1 із заявою про перегляд заочного рішення від 23 квітня

2010 року у цивільній справі № 2-1252/1/10 до 18 вересня 2025 року (провадження 2-п/755/126/25).

Поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Поважні причини - це ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

При вирішенні питання про поновлення строків, суд враховує процесуальну поведінку особи, обізнаність особи про розгляд справи у суді, поважність причин, якими обґрунтовується пропущення встановленого законом строку, та їх доведеність, тривалість пропущеного строку, сутність доводів та інші обставини, які мають істотне значення.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у справі від 18 листопада 2020 року № 439/1493/15-ц та у справі від

18 листопада 2020 року № 466/948/19.

ЄСПЛ у справах «Салов проти України», пункт 93, «Сутяжник» проти Росії», пункт 38 підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE,

№ 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Тобто, ЦПК України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду із відповідним процесуальним документом, а також належного його оформлення.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні скарги/заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемент права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що застосування наслідків спливу процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення не буде мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статті 6 Конвенції, оскільки заявник не позбавлений права повторно звернутися до суду з цієї самою заявою після належного оформлення відповідно до вимог процесуального законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд приходить до висновку, що заявником пропущено строк для звернення до суду із вказаною заявою, що є підставою для залишення її без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 13, 126, 260, 284-286 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку - відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-1252/1/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.О. Хромова