суддів Великої Палати Верховного Суду Мартєва С. Ю., Губської О. А.,
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25)
за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про визнання незаконними наказів, стягнення нарахованих сум при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Лягу Юрієм Мірчовичем, на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2024 року
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
І. Обставини справи
1. У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (далі - АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», АТ «Миколаївгаз») про визнання незаконними наказів, стягнення нарахованих сум при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
2. Позов мотивувала тим, що відповідно до рішення наглядової ради АТ «Миколаївгаз», яке оформлене пунктом 2 протоколу від 25 травня 2022 року № 25/05-2022, її з 01 липня 2022 року було обрано до складу правління АТ «Миколаївгаз» на посаду директора з капітального будівництва. Пунктом 4 протоколу від 25 травня 2022 було затверджено умови контрактів, укладених з членами правління АТ «Миколаївгаз».
3. Зазначила, що 24 червня 2022 року позивачка та АТ «Миколаїгаз» уклали контракт із додатком до нього, на підставі якого між сторонами виникли трудові правовідносини (строковий трудовий договір). Контракт обумовив суттєві умови трудової угоди: строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового.
4. Посилалася на те, що за наказом від 15 серпня 2023 року № 1079-ос на підставі рішення наглядової ради, яке оформлене протоколом, 16 серпня 2023 року звільнило ОСОБА_1 за пунктом 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), тобто розірвало трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку припинення повноважень посадових осіб (пункт 1 наказу).
Також пункт 2 цього наказу передбачив нарахування та виплату їй вихідної допомоги у розмірі 6 середньомісячних заробітних плат відповідно до статті 44 КЗпП України, а пункт 3 наказу - нарахування та виплату їй компенсації невикористаної відпустки за 18 календарних днів.
5. Позивачка зазначила, що на час звільнення їй нарахували до виплати 4 012 795,1 грн, зокрема: 3 668 182,08 грн вихідної допомоги; 163 783,26 грн компенсації за невикористану відпустку; 14 453,00 грн та 5 029,00 грн як одноразові премії; 43 418,80 грн окладу та 117 946,96 грн середнього заробітку.
6. Виходила з того, що з урахуванням 782 495,05 грн утримань та 244 059,87 грн виплат борг відповідача на кінець розрахункового періоду склав 3 127 664,73 грн. У день звільнення розрахунок не відбувся, а 30 серпня 2023 року заборгованість погашена лише частково на 928 342,74 грн.
7. Зазначила, що на час подання позову всі належні їй суми вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, нарахованої, але невиплаченої заробітної плати не виплачені.
8. Підкреслила, що вже після її звільнення з роботи, відповідач, не провівши розрахунку, зменшив належні до виплати суми. Це відбулося за рахунок зменшення розміру вихідної допомоги та компенсації відпустки відповідно з 3 668 182,08 грн до 997 366,08 грн та з 163 783,26 грн до 102 522,24 грн, оскільки АТ «Миколаївгаз» із розрахунків середнього заробітку виключило премію, яка була виплачена їй за час роботи.
9. Вважає дії відповідача незаконними, а тому, крім достягнення цих сум заробітної плати, він має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
10. Просила суд визнати незаконними накази АТ «Миколаївгаз» від 24 серпня 2023 року № 1141-ос «Про перерахунок вихідної допомоги та компенсації невикористаних відпусток згідно з наказом про звільнення ОСОБА_1 від 15 серпня 2023 року № 1079-ос» та від 12 вересня 2023 року № 1221 «Про скасування наказу від 17 травня 2023 року № 653-ос «Про виплату премій»», зокрема, в частині, яка стосується ОСОБА_1 ; стягнути з АТ «Миколаївгаз» на її користь 2 199 321,99 грн належних їй до виплати при звільненні сум, без подальшого відрахування із цієї суми податків та зборів, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку із часу звільнення по день ухвалення рішення виходячи з 28 390,38 грн середньоденної заробітної плати.
11. Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 21 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду від 13 березня 2024 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з АТ «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 належну їй як звільненому працівнику суму (розраховану без вирахування податків і зборів) у розмірі 344 093,52 грн, утому числі: 61 261,02 грн - компенсація за невикористану відпустку, 282 832,50 грн - вихідна допомога.
Стягнув з товариства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період часу із 17 серпня 2023 року до 21 лютого 2024 року в розмірі 1 309 970,64 грн.
У решті позову відмовив.
12. Додатковим рішенням від 13 березня 2024 року місцевий суд стягнув з АТ «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 14 073,75 грн витрат на професійну правничу допомогу.
13. Рішення мотивував тим, що видача оскаржених наказів після припинення трудових відносин із ОСОБА_1 не створює правових наслідків для нарахування вихідної допомоги та компенсації невикористаної відпустки.
Зазначив, що доводи про нелегітимність виплаченої у травні 2023 року премії у сумі 1 242 240,00 грн не мають правового значення, оскільки не надано доказів того, що рішення наглядової ради товариства про виплату премії визнано недійсним, а отже, сума, нарахована позивачці у травні 2023 року, є іншим одноразовим місячним заохоченням (премією), що нарахована відповідно до пункту 9 додатка до контракту. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 344 093,52 грн (61 261,02 грн компенсації за невикористану відпустку та 282 832,50 грн вихідної допомоги), а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період із 17 серпня 2023 року до 17 лютого 2024 року в розмірі 1 309 970,64 грн.
14. Миколаївський апеляційний суд постановою від 24 травня 2024 року рішення місцевого від 21 лютого 2024 року в частині стягнення з АТ «Миколаївгаз» вихідної допомоги в розмірі 282 832,50 грн, ухвалу від 13 березня 2024 року та додаткове рішення від 13 березня 2024 року скасував. У частині позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні ухвалив нове рішення, яким відмовив у її задоволенні.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року в частині стягнення з товариства на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника суд апеляційної інстанції змінив. Стягнув з АТ «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 46 537,64 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розподілив судові витрати.

15. Постанову апеляційний суд мотивував тим, що видача оскаржених наказів після припинення трудових відносин із ОСОБА_1 не створює правових наслідків для нарахування вихідної допомоги та компенсації невикористаної відпустки, а тому у разі скасування оспорюваних наказів це не вплине на розмір нарахованих сум при звільненні позивачки. Також апеляційний суд погодився з висновками та розрахунками суду першої інстанції щодо розміру виплати компенсації за невикористану відпустку, врахувавши положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

16. Скасовуючи рішення в частині стягнення недоплаченої вихідної допомоги, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд при обчисленні середньої заробітної плати помилково не врахував приписи пункту 4 Порядку, за яким при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (зокрема, за час відрядження), що призвело до розрахунку завищеного розміру середнього заробітку.

17. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд навів розрахунок, за яким такий складає за період із 17 серпня 2023 року до 21 лютого 2024 року (7 731,52 грн х 132 робочих дня) 1 020 560,64 грн.

18. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд апеляційної інстанції зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку пропорційно до задоволених позовних вимог (4,56 %) до 46 537,56 грн.

19. У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лягу Ю. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2024 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

20. Постановою від 08 жовтня 2025 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2024 року та рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2024 року у незміненій і нескасованій частині залишила без змін.

21. Зазначила, що законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). Зокрема, у випадку розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України працівник набуває право на отримання грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпусток, а також на вихідну допомогу, які обчислюються виходячи із середньої заробітної плати. Спосіб обчислення такої плати визначений Порядком.

22. Послалася не те, що невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

23. Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

24. Зазначила, що Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

25. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

26. Вважала, що виходячи зі змісту наведеної норми, законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

27. Дійшла висновку, що водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

28. Виходила з того, що законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

29. Виснувала, що поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

30. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

31. Зазначила, що Закон № 2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, то і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності, слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

32. Дійшла висновку, що статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності, у тому числі пропорційності.

ІІ. Зміст окремої думки

33. З висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в цій справі, не погоджуємся.

34. По-перше, вбачаємо суперечність у мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду.

35. Так, у підходах Великої Палати Верховного Суду щодо оцінки правової природи статті 117 КЗпП України суд, однобоко визначаючи, що невиконання обов`язку з проведення повного розрахунку із працівником у день його звільненняз виплатою всіх належних йому сум є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України (пункт 77 постанови), і що таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру (пункт 85 постанови Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18 та пункт 85 цієї постанови), одночасно наголосив на тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника, водночас законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний (пункт 86 цієї постанови).

36. Крім того, таке тлумачення природи статті 117 КЗпП України вважаємо архаїчним та таким, що не відповідає її сучасній редакції.

37. Чинне законодавство передбачає спеціальні норми щодо компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати та щодо індексації, зокрема Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 та Законом України 19 жовтня 2000 року№ 2050-III«Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Законом України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (статті 33, 34), Законом України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (стаття 2).

38. Із часу прийняття Кодексу законів про працю Української РСР (починаючи з 1992 року КЗпП України) стаття 117 «Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні» мала таку редакцію:

«В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи».

39. Саме частина третя цієї правової норми надавала їй компенсаційний характер, оскільки вимагала відшкодувати працівнику саме стільки, скільки він недоотримав за час затримки розрахунку.

40. Характерно, що з урахуванням компенсаційної на той час природи цієї норми права у випадках, коли заробіток за новим місцем роботи перевищував заробіток у відповідача, у стягненні середнього заробітку суди відмовляли.

41. Законом України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» внесено зміни до КЗпП України та виключено частину третю статті 117 КЗпП України.

42. Із часу внесення змін та виключення частини третьої цієї статті, яка мала певні обмеження у періоді та сумі нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, стаття 117 КЗпП України набула не компенсаційного, а карального характеру для роботодавців.

43. Закладений у статті 117 КЗпП України порядок обрахування середнього заробітку за весь час затримки споріднює його за своєю правовою природою з неустойкою, яка визначена у статті 549 Цивільного кодексу України.

44. Працівник міг отримати значно більше, незалежно від подальшого працевлаштування, наявності чи розміру заробітку за новим місцем роботи.

45. Нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні є своєрідним заходом забезпечення виконання зобов`язань роботодавця за трудовим договором у трудових правовідносинах.

46. Компенсація втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати та індексація передбачені іншими нормативними актами, а не статтею 117 КЗпП України, зокрема Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, та Законом України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (статті 33, 34).

47. Судова практика того часу свідчить що позивачі, враховуючи відсутність обмеження строків, почали зловживати своїми правами щодо періоду нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

48. Це підтверджує, що стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця та не має компенсаційного характеру.

49. По-друге, щодо застосування принципу пропорційності хочемо зазначити таке.

50. Законом № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

51. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції цього Закону передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

52. Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за затримку розрахунку.

53. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

54. Проте зазначені законодавчі нововведення не змінили карального характеру статті 117 КЗпП України.

55. Законодавець, обмеживши строк нарахування працівникові його середнього заробітку шістьма місяцями, виходив із засад справедливості, добросовісності та розумності, і таке обмеження є заходом відповідальності роботодавця за порушення норм трудового законодавства.

56. Таке обмеження має стимулювати роботодавця сумлінно дотримуватися своїх обов`язків щодо працівника, який є менш захищеною стороною у цих правовідносинах.

57. У таких правовідносинах принцип пропорційності не узгоджується із засадами справедливості, добросовісності та розумності.

58. Отже, враховуючи те, що законодавець обмежив строк нарахування працівникові його середнього заробітку шістьма місяцями, вважаємо, що підстави для застосування принципу пропорційності до нової редакції статті 117 КЗпП України відсутні.

59. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові вдалася до архаїчного тлумачення як щодо правової природи відповідальності за статтею 117 КЗпП України, так і щодо застосування принципу пропорційності та взяла до уваги висновки, які стосувалися норми права у попередній редакції.

60. За таких обставин вважаємо, що немає підстав для відступу від висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленого у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, щодо застосування статті 117 КЗпП України у новій редакції.

СуддіС. Ю. Мартєв О. А. Губська