ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 206/4800/23

провадження № 61-10468св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року у складі судді Поштаренко О. В., постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у складі колегії суддів:

Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у складі колегії суддів:

Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати і інших виплат по дату поновлення дії трудового договору.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах

з АТ «Укрзалізниця» у департаменті внутрішнього аудиту та контролю на посаді «Головний фахівець».

24 лютого 2022 року набрав чинності Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки

і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президент України постановив ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин

24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє дотепер.

04 травня 2022 року АТ «Укрзалізниця» прийняло наказ № 483/ос, в якому зазначається, що у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталося

у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів, наказано: припинити простій, введений наказом

від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6 працівникам департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у додатку 1 до цього наказу; призупинити дію трудових договорів з працівниками департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у додатку 1 до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні; призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин; відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, у порядку та строки, передбачені чинним законодавством України.

Згідно з витягом з додатка до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос позивачу призупинено трудовий договір з 03 червня 2022 року.

Позивач указував, що у відповідача не було передбачених статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору, а саме через неможливість надати позивачу роботу на підприємстві. Крім того, позивача не було повідомлено про переведення на простій та призупинення трудового договору. Про наказ від 04 травня 2022 року № 483/ос йому стало відомо у день його отримання, а саме 30 серпня 2023 року, на офіційну юридичну адресу Адвокатського бюро «Кириченка».

Робоче місце позивача розташоване в м. Дніпрі, де активні бойові дії не велися та не ведуться, вказана область не перебуває під окупацією і позивач робив усе можливе для поновлення дії трудового договору.

Отже, на час видання оспорюваного наказу не існували обставини, які

б виключали можливість обох сторін трудових відносин, якими є позивач

і відповідач, виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Зазначені в наказі № 483/ос підстави призупинення є загальними і не конкретизують підстав призупинення трудового договору щодо працівників департаменту внутрішнього аудиту.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ і додаток до нього АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос

в частині, що стосується ОСОБА_1 ; поновити дію трудового договору

з ним; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь належну суму заробітної плати та інші виплати за період дії наказу та додатку до нього від 04 травня

2022 року № 483/ос по дату поновлення дії трудового договору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня

2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня

2022 року № 483/ос в частині призупинення дії трудового договору

з ОСОБА_1 .

Поновлено з 04 травня 2022 року дію призупиненого трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 і АТ «Укрзалізниця».

Стягнено з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 04 травня 2022 року до 20 вересня 2023 року в розмірі 336 220,69 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що АТ «Укрзалізниця» станом на час збройної агресії російської федерації проти України та станом на час винесення оскаржуваного наказу про призупинення трудового договору свою діяльність не припинило і продовжує здійснювати господарську діяльність, хоча відбулися зміни в організації виробництва і праці, організаційній структурі товариства

і скорочення штату працівників, призупинення роботи працівників, пошкодження та втрата майна.

АТ «Укрзалізниця» належними доказами не підтвердило існування передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору та виникнення обставин, які виключали можливість сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто абсолютної неможливості роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ

АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос у частині призупинення дії трудового договору з позивачем є протиправним та підлягає скасуванню зі стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, розмір якого визначено відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від

11 квітня 2024 року в задоволенні заяви представника позивача адвоката Світличного О. С. про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям, визначеним частиною четвертою статті 137 ЦПК України, критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності), а також критерію розумності їхнього розміру.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня

2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від

11 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнено з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Світличним О. С. послуг, врахувавши заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн. Суд вказав, що зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

18 липня 2024 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Самарського районного суду

м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки Верховного Суду щодо тлумачення статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин

в умовах воєнного стану» не є чіткими. Відсутність висновку з цього питання порушує принцип правової визначеності. Матеріалами справи підтверджується відсутність організаційної можливості надати позивачу роботу, обумовлену трудовим договором, що зумовлено критичним зменшенням обсягів господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» через військову агресію російської федерації проти України, що унеможливило затвердження планів внутрішнього аудиту та надання доручень про проведення аудитів. Суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме: норми статті 233 КЗпП України, пункт 1 Глави ХІХ КЗпП України та норми статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (неправильне тлумачення закону), частину другу статті 235 КЗпП України (застосовано закон, який не підлягав застосуванню), а також порушили норму процесуального права (частина дев`ята статті 10 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

30 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - Світличний О. С. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від

19 березня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня

2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня

2024 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що відповідач не надав доказів на підтвердження існування, передбачених статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору, а саме щодо неможливості надати позивачу роботу. У цій справі не встановлено обставин неможливості надання відповідачем роботи

у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суди обґрунтовано вважали, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним. Встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суди обґрунтовано поклали на відповідача обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Зупинено виконання рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року в частині судових витрат на професійну правничу допомогу до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

25 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Згідно з наказом (розпорядження) від 30 листопада 2016 року № 2185/ос ОСОБА_1 з 02 грудня 2016 року прийнято на посаду заступника начальника відділу внутрішнього аудиту управління та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» департаменту аудиту та контролю.

Наказом (розпорядження) від 18 серпня 2017 року № 2017/осу ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника відділу внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» департаменту внутрішнього аудиту та контролю на постійній основі.

Наказом (розпорядження) від 22 листопада 2018 року № 2351/ос ОСОБА_1 переведено на посаду головного фахівця відділу внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Наказом від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» встановлено режим простою з 24 лютого

2022 року до відміни, про що було складено акт простою від 24 лютого

2022 року, згідно якого з 24 лютого 2022 року зупинено роботу структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання.

Витягом із наказу АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою».

Згідно додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В) ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року.

Витягом із наказу АТ «Укрзалізниця» від 11 липня 2022 року № Ц-42/38-В внесено зміни до додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою».

Згідно додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року № Ц-42/38) ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року, з 01 квітня 2022 року до 30 квітня 2022 року,

з 01 травня 2022 року до 09 травня 2022 року.

Наказом від 04 травня 2022 року № 483/ос та витягом з додатку до наказу

АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос з ОСОБА_1 призупинено трудовий договір з 03 червня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінного організовувати процеси діяльності товариства.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, колегія суддів враховує таке.

Щодо вимог про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого

2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер.

Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або

в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав

і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначено особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і далі в редакції, чинній на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини

і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою

і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості

у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин

є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24).

Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 523/11673/22 (провадження № 61-5654св23), розглядаючи спір про звільнення 22 серпня

2022 року з посади сестри-господині в школі/таборі в м. Одесі на підставі пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов висновку, що «існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов, за яких трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо. Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була. Оскільки ДП Українського дитячого центру «Молода гвардія» розташоване на території, де не проводяться бойові дії, неможливість забезпечити позивачку роботою, визначену трудовим договором не пов`язана із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, а саме по собі існування воєнного стану в країні та обставини, пов`язанні з тим, що фактично дитячій табір не працює, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом шостим частини першої статті 41 КЗпП України».

За змістом статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від

16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 обіймає посаду головного фахівця відділу внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Факт уведення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану

є загальновідомим.

У наказі АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос вказано про призупинення дії трудових договорів з працівниками департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у додатку 1 до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Згідно з витягу з додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/0с датою призупинення трудового договору з ОСОБА_1 є 03 червня 2022 року.

АТ «Укрзалізниця» обґрунтовувало неможливість надання роботи позивачу тим, що у зв`язку з широкомасштабним вторгненням на територію України військ російської федерації 24 лютого 2022 року обсяги господарської діяльності товариства критично зменшилися, зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання, зокрема, департаменту внутрішнього аудиту і контролю. Оскільки робота вказаного департаменту була зупинена, то позивач не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки. Відповідач вважав таку обставину об`єктивною та такою, що настала внаслідок обставин непереборної сили.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Укрзалізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги як національний перевізник вантажів та пасажирів.

Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача, який обіймає посаду головного фахівця відділу внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Оскільки у справі не встановлено обставин неможливості надання відповідачем ОСОБА_1 роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та неможливості виконання такої роботи позивачем, тому суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Верховний Суд у своїх постановах від 15 вересня 2023 року у справі

№ 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі

№ 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23) неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести неможливість надання та виконання такої роботи.

Такі висновки спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин

в умовах воєнного стану» у подібних правовідносинах на увагу не заслуговують, оскільки Верховний Суд у свої постановах неодноразово вказував, що сама собою обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача, яка обіймає посаду старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю, роботою (див., зокрема постанови Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі

№ 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23).

Щодо стягнення середнього заробітку (стаття 235 КЗпП України)

Про можливість застосувати положення частин першої, другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах вказала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 травня 2025 року

у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку: «Сам по собі факт військової агресії проти України не

є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» № 75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» № 75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору

з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України,

у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо

ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі».

Отже, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі, тому доводи касаційної скарги про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, в цьому випадку безпідставні.

Суд, установивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата заробітної плати), повинен визначити розмір суми, яка не була виплачена працівникові при звільненні, що є належним і ефективним способом захисту його порушених трудових прав та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду. Схожого за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 757/17927/22 (провадження

№ 61-16707св23), Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24).

Також колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги щодо незгоди

з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних рішень судів та спростовуються їх змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про це зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 21 травня

2025 року у справі № 462/5822/23 (провадження № 61-15802св24), від 27 травня 2025 року у справі № 757/17853/23-ц (провадження № 61-15654св24), від

28 травня 2025 року у справі № 492/800/23 (провадження № 61-999св25),від

29 травня 2025 року у справі № 279/4120/23 (провадження № 61-2868св24), від 04 серпня 2025 року у справі № 346/2645/23 (провадження № 61-11812св24).

Щодо судових витрат на правничу допомогу

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних

з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон

№ 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод

і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону

№ 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також

в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати

з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін,

в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».

Процесуальний кодекс побудовано за принципом універсальності процесуальних норм, відповідно подання доказів у підтвердження понесення сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу на стадії касаційного перегляду справи, (якщо сторона бажає отримати за результатами розгляду справи у суді касаційної інстанції відшкодування таких витрат) повинно відбуватися з урахуванням положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що інтереси позивача під час розгляду справи на підставі договору про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року № 696 представляв адвокат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Світличний О. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надав: копію договору про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року № 696; копію акта № 1 приймання-передання наданої правової допомоги (послуг) від 22 березня 2024 року; копію прибуткового касового ордеру від 22 березня 2024 року № 22/03-01 на суму

22 000,00 грн.

Пунктом 4.2 договору про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року

№ 696, укладеного між ОСОБА_1 і Адвокатським бюро «Кириченка», визначено, що розмір гонорару адвоката визначається сторонами у додатковій угоді до даного договору із зазначенням конкретного виду правової допомоги та її вартості.

Відповідно до акту № 1 приймання-передачі наданої правової допомоги (послуг) від 22 березня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 і Адвокатським бюро «Кириченка», до договору від 11 січня 2023 року № 696, встановлено, що сторони погодили, що в період з 11 січня 2024 року до 22 березня 2024 року Бюро надано клієнтові в особі ОСОБА_1 правову допомогу з питань, передбачених пунктом 3.1 договору. Відповідно до пункту 4.2 договору вартість наданої правової допомоги за вказаний період становить 22 000,00 грн.

Відповідно до прибуткового касового ордеру від 22 березня 2024 року

№ 22/03-21 позивач сплатив Адвокатському бюро «Кириченка» на підставі акту № 1 приймання-передачі наданої правової допомоги (послуг) від 22 березня 2023 року гонорар в розмірі 22 000,00 грн.

У поданих до суду першої інстанції запереченнях на заяву про ухвалення додаткового рішення та у відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» заперечувало проти задоволення заяви ОСОБА_1 та стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі

22 000,00 грн.

Апеляційний суд визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, ураховуючи об`єм реально виконаної адвокатом роботи, приймаючи до уваги обставини справи та наявні докази.

Отже, правильним є висновок, що загальний розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, становить 5 000,00 грн

і з урахуванням часткового задоволення позову та заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, з АТ «Укрзалізниця» на користь

ОСОБА_1 належить стягнути 5 000,00 грн, оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи.

Аргументи касаційної скарги про те, що сторона позивача не дотрималася порядку, встановленого ЦПК України для подання заяви про ухвалення додаткового рішення, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки питання про розподіл судових витрат позивач ставив у прохальній частині позовної заяви, тобто до ухвалення судового рішення, з якою сторона позивача була ознайомлена, а заяву про ухвалення додаткового рішення подано 25 березня 2024 року - в строки, установлені процесуальним законодавством, оскільки останній, п`ятий, день припадає на вихідний день (неділю).

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої і апеляційної інстанцій у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від

19 березня 2024 року, постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 червня

2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня

2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Щодо заявлених клопотань

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Одночасно у касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця» просить передати справу

№ 206/4800/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року

у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі,

а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути

з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Із погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

У справі, яка переглядається, заявник належним чином не мотивував наявність виключної правової проблеми.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки судова практика

у цій категорії справ є сталою, факт існування виключної правової проблеми щодо застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивач також не довів.

Щодо зупинення провадження у справі

У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшло клопотання АТ «Укрзалізниця» про зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 758/4178/22. Клопотання обґрунтоване тим, що правовідносини, спір з приводу яких вирішується у цій справі, є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 758/4178/22 (застосування статті 235 КЗпП України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) 05 травня 2025 року прийняла постанову, якою касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишила без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року - без змін.

Тому в задоволенні клопотання заявника про зупинення касаційного провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 758/4178/22 слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» про передання справи № 206/4800/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

В задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зупинення провадження у справі № 206/4800/23 відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня

2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року, яке залишене без змін постановоюДніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року в частині судових витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська