Справа № 522/4506/25
Провадження № 2/522/4370/25
УХВАЛА

21 жовтня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі головуючої - судді Косіциної В.В., розглянувши на підставі наявних матеріалів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Засідання по справі призначено на 21 жовтня 2025 року.

У судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року учасники не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Заяв або клопотань, в яких би була б обґрунтована поважність причин їх неявки у судове засідання - не надходило. Заяв або клопотань про розгляд справи без участі - не подавали.

Будь-яких інших заяв або клопотань - не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

У підготовче засідання, призначене на 08 липня 2025 року учасники справи у підготовче засідання - не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Ухвалою суду від 08 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 10 вересня 2025 року.

Ухвала суду від 08 липня 2025 року доставлена до електронного кабінету представника позивача - адвоката Струкової Крістіни Олексіївни 10 липня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Повістку на 10 вересня 2025 року доставлено до електронного кабінету представника позивача - адвоката Струкової Крістіни Олексіївни 11 липня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Повістка на 10 вересня 2025 року направлялася за зареєстрованим місцем проживання відповідача листом із рекомендованим повідомленням про вручення, який повернувся до суду із відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є:

- день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зазначене в сукупності свідчить про те, що учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Проте, у судове засідання, призначене на 10 вересня 2025 року учасники справи - не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Будь-яких заяв або клопотань, в яких би обґрунтовували причини своєї неявки у судове засідання - не подавали.

У зв`язку з чим, ухвалою суду від 10 вересня 2025 року явку позивачки та відповідача у наступне судове засідання визнано обов`язковою. Роз`яснено, що учасники справи можуть взяти участь в судовому засідання як особисто, так і через сервіс ВКЗ. Засідання по справі відкладено на 21 жовтня 2025 року.

Копія ухвали суду від 10 вересня 2025 року та повістка на 21 жовтня 2025 року направлена за місцепроживанням позивачки - ОСОБА_1 листом із рекомендованим повідомленням про вручення, який повернувся до суду із відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою.

Копія ухвали суду від 10 вересня 2025 року та повістка на 21 жовтня 2025 року направлена за місцепроживанням відповідача - ОСОБА_2 листом із рекомендованим повідомленням про вручення, який повернувся до суду із відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою.

Також, копія ухвали суду від 10 вересня 2025 року доставлена до електронного кабінету представника позивача - адвоката Струкової Крістіни Олексіївни 11.09.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Повістка на 21 жовтня 2025 року доставлена до електронного кабінету представника позивача - адвоката Струкової Крістіни Олексіївни 12.09.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

У ч.1 ст.58 ЦПК України вказано, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, а також про те, що суд визнав її явку у судове засідання - обов`язковою.

Проте, у судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року учасники справи повторно - не з`явилися.

Згідно п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.

У постанові КЦС ВС від 10.01.2024 у справі № 760/8817/21 вказано, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Верховний Суд наголошує, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду

Як вже було встановлено, суд неодноразово належним чином повідомляв позивача та його представника про дату, час та місце судового розгляду та про те, що явку позивача визнано обов`язковою у судове засідання.

В той же час, позивач та його представник нехтуючи одним із основних принципів цивільного судочинства, на думку суду діяли недобросовісно, порушуючи п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України, зокрема, не з`являлися у судове засідання ігноруючи той факт, що явку позивача визнано в судове засідання обов`язковою, та будучи при цьому належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду як через підсистему електронний суд так і шляхом направлення листів з рекомендованим повідомленням про вручення.

При цьому, будь-яких заяв або клопотань в тому числі про розгляд справи за його відсутності від позивача або його представника, або ж заяв або клопотань, в яких би позивачка або її представник обґрунтовували поважність причин неявки у судове засідання - не надходило.

Зазначене вище свідчить про пасивну поведінку учасника справи, його небажання брати участь у всіх етапах розгляду справи, а його дії вказують на те, що він не добросовісно реалізує свої права та обов`язки передбачені ЦПК України, та такі дії спрямовані виключно на затягування судового процесу.

У постанові КЦС ВС від 09.01.2023 у справі № 752/9590/16-ц вказано, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Отже, згідно з вимогами чинного ЦПК України, розгляд справи за відсутності позивача, у випадку його повторної неявки у судове засідання, є можливим за сукупності таких умов: 1) від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності; 2) неявка позивача не перешкоджає вирішенню спору.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2025 року у справі №320/16203/23 дійшов висновку, залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених ч.5 ст.205, п.4 ч.1 ст.240 КАС України, можливе виключно за наявності сукупності таких умов:

а) належне повідомлення позивача про дату, час і місце судового засідання;

б) ненадходження заяви позивача про розгляд справи за його відсутності;

в) неявка позивача в судове (підготовче) засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини такої неявки;

г) неможливість розгляду справи по суті за відсутності позивача;

ґ) відсутність вимоги відповідача щодо розгляду справи по суті на підставі наявних у ній доказів.

Як вже було зазначено, позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду як особисто (шляхом направлення копії ухвали суду від 10.09.2025 року та повістки на 21.10.2025 року) із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення) так і через представника (доставлення ухвали суду від 10.09.2025 року та повістки на 21.10.2025 року до електронного кабінету представника позивача).

Позивачка та її представниця не подавала заяв про розгляд справи за відсутності.

Позивачка та її представниця не подавала заяв або клопотань, в яких би було обґрунтовано поважність причин неявки у судове засідання, а тому, підстави вважати, що учасники справи не з`явилися у судове засідання з поважних причин - відсутні.

У матеріалах справи відсутня вимога позивача про розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, суд не може розглянути справу по суті за відсутності позивача з огляду на наступне.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).

Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

Зазначена позиція узгоджується із постановою КЦС ВС від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.

При цьому, позивачкою не надано до суду доказів, які б підтверджували те, що вона зверталася до Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про складання такого висновку, а також надала до Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР усі необхідні документи, для складання такого висновку.

Також, не надано доказів, які б підтверджували той факт, що вона вжила усіх належних заходів задля отримання такого висновку, проте, отримати такий висновок не вдалося від незалежних від неї причин.

У позовній заяві позивачка просить визначити з нею місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У статті 171 СК України вказано, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.

У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Важливим принципом, що застосується під час розгляду у ЄСПЛ спорів пов`язаних з участю батьків у вихованні дитини, який набув широкого застосування є принцип з`ясування думки дитини.

У п. 72 справи «Н.Т. і інші проти Грузії» вказано, що стаття 12 Конвенції про права дитини - держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю». У Зауваженнях загального порядку № 12, «Право дитини бути заслуханою», CRC / C / GC / 12 від 20 липня 2009 року Комітет зауважив, що право всіх дітей бути заслуханими і сприйнятими з усією серйозністю є одним з основоположних принципів Конвенції». Комітет підкреслює, що в статті 12 не встановлюється будь-якого вікового обмеження щодо права дитини висловлювати свої погляди і вона не заохочує держави-учасники до введення в законодавстві або на практиці вікових обмежень, які б ущемляли право дитини бути почутою, по всім питанням, які стосуються її інтересів.

Принцип «право дитини бути заслуханою» був предметом розгляду у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06 де суд вказав, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включно з О.С., якому в грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було тринадцять років), і що внаслідок виконання рішення про відібрання дітей від батьків їх не лише відокремили від родини, а й помістили в різні заклади. Двоє з них виховуються в іншому місті, далеко від Ромен, де живуть їхні батьки, брати і сестри, і це ускладнює можливість підтримувати регулярні стосунки.

На момент розгляду справи, дитині виповнилося 13 років, а тому, в силу свого віку має бути не тільки заслухана, але й може брати участь у судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У справі ЄСПЛ «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

На думку суду, при вирішенні спорів, що стосуються дітей (в тому числі справи щодо стягнення аліментів) суд зобов`язаний керуватися найкращими інтересами дитини, оскільки, така категорія спорів є особливою через те, що дитина - це не завжди захищений учасник суспільних відносин, а тому, визначаючи розмір аліментів, суд повинен брати до уваги найкращі інтереси дитини.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи:

(а) погляди дитини,

(б) індивідуальність дитини,

(в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин,

(г) піклування, захист і безпека дитини,

(ґ) вразливе положення,

(д) право дитини на здоров`я,

(е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19).

Неявка позивачки у судове засідання перешкоджає встановлення відомостей про те, чи зверталася позивачка до Органу опіки та піклування ПРА ОМР із заявою, задля отримання висновку та чи надала пакет необхідних документів, а також причину, у зв`язку з якою висновок не отримано протягом тривалого часу (провадження у справі відкрито 10 березня 2025 року). Також, наявка позивачки перешкоджає заслуховуванню думки дитини щодо обставин справи та відповідно встановлення наявності психоемоційного зв`язку між матір`ю та дитиною.

Зазначене у своїй сукупності перешкоджає ухваленню рішення по справі, яке б у повній мірі відповідало найкращим інтересам дитини.

При вирішенні цієї справи, суд враховує позицію Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в пункті 35 рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У справі «Крупник проти України» (Krupnyk v. Ukraine) від 24.04.2025 ЄСПЛ підтвердив, що зацікавлені сторони зобов`язані проявляти особливу ретельність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях ЄСПЛ, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (п.53 рішення ЄСПЛ від 16.02.2017 у справі «Каракуця проти України» (Karakutsya v. Ukraine)).

Суд звертає увагу на те, що ні позивачка, ні її представник не брали участь ні в підготовчих засіданнях по справі ні у судових засіданнях.

Це підтверджується протоколами судових засідань від 09.04.2025 року, від 14.05.2025 року, 11.06.2025 року, 08.07.2025 року, 10.09.2025 року та 21.10.2025 року.

Зазначене свідчить про те, що позивачка та її представник не демонструють готовність брати участь у розгляді справи та вчиняють дії пов`язані зі зволіканням у розгляді справи.

У ч.5 ст.223 ЦПК України вказано, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Тому, враховуючи те, що позивачка та її представник належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду, були обізнані про те, що суд визнав явку позивачки обов`язковою, а заяв або клопотань про розгляд справи без участі або заяв і клопотань, в яких було б обґрунтовано поважність причин неявки у судове засідання - не подавали, беручи той факт, що неявка позивачки у судове засідання перешкоджає розгляду справи та унеможливлює ухвалення рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини, суд, враховуючи пасивну поведінку позивача та незацікавленість у розгляді справи доходить до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі ч.5 ст.223 та п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 12, 43, 44, 197, 223, 257, 353 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини - залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачці, що вона може добросовісно реалізувати своє право на доступ до судового захисту шляхом повторного звернення із позовною заявою, яка буде оформлена відповідно до вимог ст. 175 та 177 ЦПК України, дотримуючись при цьому принципу добросовісності у цивільному судочинстві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15-ти днів.

Повний текст ухвали складено та підписано 03 листопада 2025 року.

Суддя Косіцина В.В.