УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва, в складі головуючого судді Хромової О.О., розглянувши клопотання представника відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» - Яндульського Дениса Володимировича, про залишення позову без руху та про передачу справи за підсудністю, подані в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

15 жовтня 2025 року (вхід. від 16 жовтня 2025 року № 62907) до суду від представника відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» - Яндульського Д.В., надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху.

На обґрунтування клопотання представник відповідача зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. В позові позивач вказав, що він звільнений від сплати судового збору відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

З посиланням на положення статей 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» представник зазначив, що права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вказує на порушення відповідачем договору банківського вкладу, який укладено між сторонами, та просить стягнути з банку кошти. Разом з цим, підставою звернення позивача з позовом не є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживача», позов не містить жодного посилання на порушення прав позивача саме як споживача та способи їх захисту, передбачених цим Законом, оскільки після відкриття карткового рахунку виникають інші правовідносини, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене та положення частини одинадцятої статті 187 ЦПК України та статей

175, 177 ЦПК України, просив суд постановити ухвалу про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, з наданням позивачу строку, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали, для сплати судового збору та надання суду доказів такої сплати.

Також 15 жовтня 2025 року (вхід. від 16 жовтня 2025 року № 62901) представник відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» - Яндульський Д.В., подав до суду клопотання про передачу справи за підсудністю.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання представник зазначив, що справа не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва та підлягає передачі в Печерський районний суд міста Києва.

З урахуванням положень статей 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту

6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вважає, що позивачем не обґрунтовані позовні вимоги згідно із нормами Закону України «Про захист прав споживачів» шляхом визначення, яке право позивача як споживача порушено відповідно до статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Предмет спору, який позивач бажає поставити на вирішення суду не опосередковується правовідносинами, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, Закон України «Про банки та банківську діяльність», Закон України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у статті 4 Закону України «Про захист прав споживача» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.

Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання дій відповідача протиправними та їх припинення, та стягнення коштів та моральної шкоди. Позивачем виступає позичальником за вказаним договором, відповідачем банк (кредитор) АТ КБ «ПриватБанк». Місцезнаходження відповідача, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д. З огляду на викладене, на спір з наведеним предметом поширюються правила підсудності справ, що визначені у статті 27 ЦПК України. З урахуванням зазначеного та враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, представник відповідача вважає, що передбачені законом підстави для розгляду зазначеної справи Шевченківським районним судом міста Києва, відсутні.

На підставі вищевикладеного, з метою забезпечення права позивача та відповідача на доступ до правосуддя, розгляду справи по суті та прийняття рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства України, недопущення порушення правил територіальної підсудності, матеріали позовної заяви (справи) за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, просив передати на розгляд до Печерського районного суду міста Києва.

Суд, вивчивши матеріали справи та зміст поданих клопотань, дійшов таких висновків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , зазначив, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк»

20 серпня 2019 року укладено договір фінансового лізингу № К2Н0А100000442. У зв`язку із виконанням лізингоодержувачем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу, 16 червня 2021 року мж ОСОБА_1 , як покупцем, та АТ КБ «ПриватБанк», як продавцем, на виконання договору фінансового лізингу від 20 серпня 2019 року № К2Н0А100000442 укладено договір купівлі-продажу предмету лізингу, підписано акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, а також Акт приймання-передачі транспортного засобу. Водночас, під час вчинення реєстраційних дій в територіальному сервісному центрі МВС України виявлено, що первинний ідентифікаційний номер кузова автомобіля, який є предметом договору лізингу, піддавався змінам, у зв`язку із чим розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000324 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, автомобіль вилучено, доставлено на майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Також до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого статтею 290 КК України, кримінальне провадження № 0003096. Пізніше спірний автомобіль було переміщено на штраф-майданчик та, в подальшому, передано ВСУ.

Положеннями договору лізингу передбачалося, що предмет лізингу є власністю лізингодався протягом всього строку дії даного договору. В разі переходу права власності на предмет лізингу лізингодавця до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю не повертається (пункт 2.4). У акті звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу від 16 червня 2021 року сторони засвідчили факт належного виконання сторонами зобов`язань за договором, у зв`язку із чим уклали відповідний договір купівлі-продажу предмету лізингу від 16 червня 2021 року, у якому Банк підтвердив, що предмет договору на момент укладення договору належить йому на праві власності.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що Банк не міг мати у власності та зареєструвати даний предмет договору, оскільки на той момент його не існувало, а тому просив стягнути з відповідача сплачену суму за ненаданий товар за договором купівлі-продажу предмету лізингу.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу вказаних норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 6 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Таким чином, до спірних правовідносин також підлягають застосування положення Закону України «Про захист прав позивачів».

Щодо клопотання про залишення позову без руху суд зазначає таке.

Статтею 175, 177 ЦПК України визначені основні вимоги до позовної заяви, які мають бути дотримані особами, які звертаються до суду за захистом своїх прав та інтересів шляхом пред`явлення позову до суду.

Частиною четвертою статті 177 ЦПК України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Судовий збір - це грошова сума, що сплачується особою, яка звертається до суду. Розмір судового збору визначається законом і залежить від об`єктивних ознак позову (заяви), з яких правовідносин він виник і який предмет позову. Умови сплати судового збору однакові і рівні для всіх, а пільги щодо його сплати передбачені безпосередньо законом.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України від

08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями).

Пільги щодо сплати судового збору визначено статтею 5 Законом України «Про судовий збір».

Водночас, частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Такий висновок зроблений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Як уже зазначалося раніше, на спірні правовідносини сторін поширюються положення Закону України «Про захист прав позивачів», в тому числі щодо встановленої пільги зі сплати судового збору, а тому відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху через несплату судового збору.

Щодо клопотання про передачу справи за підсудністю суд зазначає таке.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 ЦПК України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26 - 30 ЦПК України).

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Питання про підсудність справ визначається цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно із частиною другою статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Водночас, статтею 28 ЦПК України встановлено правила альтернативної підсудності. Так стаття

28 ЦПК України містить перелік цивільних справ, в яких встановлена підсудність за вибором позивача. Тобто останньому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.

За змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Зокрема, частина п`ята статті 28 ЦПК України передбачає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Як уже зазначалося раніше, на правовідносини, що виникли між сторонами, поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів» та, як наслідок, правила альтернативної підсудності.

При зверненні з вказаним позовом до Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_1 реалізовано право вибору альтернативної підсудності.

Таким чином, підстави для передачі справи до іншого суду відсутні, тому в задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити.

Керуючись Законом України «Про судовий збір», Законом України «Про захист прав споживачів», постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», статтями 27, 28, 175, 176, 177, 187, 259, 260 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотань представника відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» - Яндульського Дениса Володимировича, про залишення позову без руху та про передачу справи за підсудністю, поданих в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені статтею 354 ЦПК України.

Суддя О.О. Хромова