Справа № 175/4510/24
Провадження № 2/175/760/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року Дніпровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Позивач в своєму позові посилається на те, що проживала разом з ОСОБА_4 з 2002 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув від вибухової травми внаслідок бойових дій в зоні військових дій Луганської області Сватівського району. Шлюб з загиблим вони не реєстрували, оскільки в цьому не було потреби, але стосунки між ними були притаманні шлюбним, тому як: сторони цих правовідносини різностатеві, між ними були стійкі відносини, притаманні шлюбу, вони дуже тривалий проміжок часу проживали разом, вони мали взаємні права та обов?язки, вели спільне господарство, у них був спільний сімейний бюджет, який витрачався на потреби обох членів таких правовідносин, мало місце взаємне матеріальне забезпечення та піклування, відносини мали публічний характер, відсутність приховування їх перед третіми особами. Окрім цього, за час проживання однією сім?єю як чоловіка та дружини, вони займалися благоустроєм квартир (позивача та ОСОБА_4 дошлюбної в м. Краматорськ Донецької області): робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту; крім того всі свята проводили в колі рідних та друзів, піклувалися про спільних домашніх тварин (кішки та собак). Померлий спілкувався з позивача батьками та родичами, позивач їздила до його матері, яка проживає в місті м. Краматорськ, гостювати. 3 2002 року по 2017 р. позивач разом з загиблим проживала в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка є її дошлюбним майном. В цій квартирі вони разом робили ремонт, купували меблі, замінювала вікна, двері, встановлювали бойлер. 3 2017 року по 2022 р. вона разом з загиблим проживала в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , яка є його дошлюбним майном. З нами також проживав син позивача від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого загиблий утримував та приймав участь у його вихованні. 3 2006 року позивач перебувала на повному утриманні ОСОБА_4 , оскільки не працювала, що підтверджується її трудовою книжкою. 3 моменту мобілізації з 28.02.2022 р. по день смерті, загиблий позивачу надсилав кошти на утримання та придбання необхідних товарів. Цей факт підтверджується випискою з карткового рахунку, суми які були перераховані. Крім того в позивача в наявності є банківська картка, яку ОСОБА_4 надав та на яку приходила його заробітна плата. Доказами спільного проживання та ведення спільного побуту разом з загиблим підтверджено численними фотокартами та показаннями свідків (спільні друзі та сусіди). На фотографіях зображені вони разом та окремо (підтвердженням того, що фотографії зроблені в один час та в одному місці є спільний фон на фотографіях, та інші особи, спільні тварини). Свідки позивачу надали свої пояснення в письмовому вигляді щодо підтвердження того, що позивач з загиблим вела спільний побут та проживала більш ніж 5 років. За час спільного проживання з ОСОБА_4 вони вели спільне господарство, спільно робили ремонт в квартирі N АДРЕСА_3 , замінювали вікна та двері, встановлювали лічильники, купували меблі, побутову техніку, також загиблий оплачував комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату за газ, світло, Інтернет (оскільки позивач не працював то оплачувалося це все за кошти, зароблені ОСОБА_4 ). Також, те що між ними були тривалі відносини підтверджується роздруківками скриншотів з переписки з загиблим у меседжері, а також диском з розмовами загиблого з позивачем на побутові теми. З сином загиблого від першого шлюбу ОСОБА_3 позивач майже не спілкувалася, оскільки він з матір?ю до 2020 р. проживав на території республіки Азербайджан, тільки перед повномасштабним вторгнення рф отримав громадянство України. Адреса його проживання та реєстрації позивачу невідома, на похорони батька він так і не приїхав. Хоча в месенджері спілкувався з позивачем навіть після загибелі його батька та пропонував свою допомогу. Встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачу потрібне для набуття права на звернення з заявою на отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку зі смертю військовослужбовця. Встановлення факту проживання однією сім?єю вплине на право сина та матері загиблого ОСОБА_4 , а саме: на розмір частки одноразової грошової допомоги. Встановлення даного факту вплине на обов`язок територіального центру комплектування та соціальної підтримки прийняти до розгляду заяву позивача для призначення одноразової грошової допомоги, а також необхідне позивачу для набуття статусу члена сім?ї загиблого. Встановлення факту знаходження на утриманні загиблого ОСОБА_6 необхідне їй також для реалізації права на отримання пенсії, передбаченої ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач зазначала, що з відповідачами не спілкується. Так, за життя ОСОБА_4 , вони з ними підтримували теплі стосунки, однак після його загибелі, їй дали зрозуміти, що вона ніхто та не має права на виплати як дружина загиблого військовослужбовця.

Враховуючи наведене позивач просив встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з січня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в період часу з січня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позов підтримали та просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте про причини неявки не повідомив, відповідних заяв чи клопотань не надавав.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином, проте про причини неявки не повідомив. Представником відповідача була подана заява до суду в якій він проти позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 та/або його представник в судове засідання не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином, проте про причини неявки не повідомив, відповідних заяв чи клопотань не надавав.

Представник третьої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 через систему «Електронний суд» надано відзив на позовну заяву, в якому просив суд ухвалити рішення відповідно до норм процесуального та матеріального права. Позов просив розглядати без його участі.

Представник третьої особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте про причини неявки не повідомив. Надав пояснення на позов та клопотання про розгляд справи без його участі.

Повно та всебічно вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов до наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України.

Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 13 травня 1989 року по 12 липня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Також встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з 15 січня 1994 року по 03 липня 2006 року (Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03 липня 2006 року про розірвання шлюбу) перебували в зареєстрованому шлюбі.

Позивач в своєму позові посилається на те, що вона проживала разом з ОСОБА_4 з 2002 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув від вибухової травми внаслідок бойових дій в зоні військових дій Луганської області Сватівського району.

Шлюб з загиблим вони не реєстрували, оскільки в цьому не було потреби, але стосунки між ними були притаманні шлюбним, тому як: сторони цих правовідносини різностатеві, між ними були стійкі відносини, притаманні шлюбу, вони дуже тривалий проміжок часу проживали разом, вони мали взаємні права та обов?язки, вели спільне господарство, у них був спільний сімейний бюджет, який витрачався на потреби обох членів таких правовідносин, мало місце взаємне матеріальне забезпечення та піклування, відносини мали публічний характер, відсутність приховування їх перед третіми особами.

Окрім цього, за час проживання однією сім?єю як чоловіка та дружини, вони займалися благоустроєм квартир (позивача та ОСОБА_4 дошлюбної в м. Краматорськ Донецької області): робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту; крім того всі свята проводили в колі рідних та друзів, піклувалися про спільних домашніх тварин (кішки та собак). Померлий спілкувався з позивача батьками та родичами, позивач їздила до його матері, яка проживає в місті м. Краматорськ, гостювати.

3 2002 року по 2017 р. позивач разом з загиблим проживала в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка є її дошлюбним майном. В цій квартирі вони разом робили ремонт, купували меблі, замінювала вікна, двері, встановлювали бойлер. 3 2017 року по 2022 р. вона разом з загиблим проживала в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , яка є його дошлюбним майном. З нами також проживав син позивача від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого загиблий утримував та приймав участь у його вихованні. 3 2006 року позивач перебувала на повному утриманні ОСОБА_4 , оскільки не працювала, що підтверджується її трудовою книжкою. 3 моменту мобілізації з 28.02.2022 р. по день смерті, загиблий позивачу надсилав кошти на утримання та придбання необхідних товарів. Цей факт підтверджується випискою з карткового рахунку, суми які були перераховані. Крім того в позивача в наявності є банківська картка, яку ОСОБА_4 надав та на яку приходила його заробітна плата. Доказами спільного проживання та ведення спільного побуту разом з загиблим підтверджено численними фотокартами та показаннями свідків (спільні друзі та сусіди). На фотографіях зображені вони разом та окремо (підтвердженням того, що фотографії зроблені в один час та в одному місці є спільний фон на фотографіях, та інші особи, спільні тварини). Свідки позивачу надали свої пояснення в письмовому вигляді щодо підтвердження того, що позивач з загиблим вела спільний побут та проживала більш ніж 5 років. За час спільного проживання з ОСОБА_4 вони вели спільне господарство, спільно робили ремонт в квартирі N АДРЕСА_3 , замінювали вікна та двері, встановлювали лічильники, купували меблі, побутову техніку, також загиблий оплачував комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату за газ, світло, Інтернет (оскільки позивач не працював то оплачувалося це все за кошти, зароблені ОСОБА_4 ). Також, те що між ними були тривалі відносини підтверджується роздруківками скриншотів з переписки з загиблим у меседжері, а також диском з розмовами загиблого з позивачем на побутові теми. З сином загиблого від першого шлюбу ОСОБА_3 позивач майже не спілкувалася, оскільки він з матір?ю до 2020 р. проживав на території республіки Азербайджан, тільки перед повномасштабним вторгнення рф отримав громадянство України. Адреса його проживання та реєстрації позивачу невідома, на похорони батька він так і не приїхав. Хоча в месенджері спілкувався з позивачем навіть після загибелі його батька та пропонував свою допомогу. Встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачу потрібне для набуття права на звернення з заявою на отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку зі смертю військовослужбовця. Встановлення факту проживання однією сім?єю вплине на право сина та матері загиблого ОСОБА_4 , а саме: на розмір частки одноразової грошової допомоги. Встановлення даного факту вплине на обов`язок територіального центру комплектування та соціальної підтримки прийняти до розгляду заяву позивача для призначення одноразової грошової допомоги, а також необхідне позивачу для набуття статусу члена сім?ї загиблого. Встановлення факту знаходження на утриманні загиблого ОСОБА_6 необхідне їй також для реалізації права на отримання пенсії, передбаченої ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач зазначала, що з відповідачами не спілкується. Так, за життя ОСОБА_4 , вони з ними підтримували теплі стосунки, однак після його загибелі, їй дали зрозуміти, що вона ніхто та не має права на виплати як дружина загиблого військовослужбовця.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №343/481/22).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявником, та оцінені судом.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 10 січня 2019 року в справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року в справі №222/1109/17.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебували у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц).

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року в справі №531/295/19.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів її постійного проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 з січня 2002 року до 06 грудень 2022 року, а також факту перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в період часу з січня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Долучені до справи фотознімки є неналежними доказами, адже не містять інформації про дату фотографування, місце та за яких обставин були зроблені. Також фотографії не доводять факту проживання осіб однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету тощо.

Показання свідків, допитаних судом носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах.

Крім того, суд зважає на те, що показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Інші надані докази є недостатніми для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; не доводять фактів ведення вказаними особами спільного господарства, спільного бюджету, підтримання інтимних стосунків тощо.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з безпідставністю, необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що закріплено у частині 6 статті 81 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Слід також зазначити, що вказаний позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

На підставі наведеного та встановленого судом у сукупності наданих та добутих доказів, суд приходить до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача і страхової компанії) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-82, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 05 листопада 2025 року

Суддя О.Г. Васюченко