Справа № 309/6312/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 жовтня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гринюк Ганна Василівна, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2025 року у складі судді Довжанина М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини, визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом,-

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із вказаним позовом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач претендує на 1/3 вказаного спадкового майна, що становить 1/6 частину від цілої квартири, як спадкоємець за законом, оскільки являється донькою померлої. Родинність підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . Вказана квартира відносилась до спільної сумісної власності подружжя батьків позивачки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , так як була придбана ними в період їх шлюбу (шлюб тривав з 08.01.1972 року до смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.05.1992 року державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкробинець Й.Й. На день смерті матері і до лютого 2008 року позивачка проживала у вказаній квартирі разом із своїм батьком ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_1 . І позивачка, і відповідачі знали, що всі вони прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , так як вступили в управління та володіння спадковим майном. Всі на рівних умовах підтримували квартиру в належному стані, разом оплачували за комунальні послуги, проводили поточні ремонти, купували необхідні речі.

За таких умов позивачка вважає себе такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері фактично. 23.02.2008 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_5 та переїхала проживати до нього. Батько із сестрою продовжили проживати в цій квартирі. Влітку цього року батько позивачки ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_1 не впускає його з онуком (сином позивачки) до квартири та повідомила, що це її власність і він більше немає права там проживати.

Позивач намагалась пояснити своїй сестрі, що також прийняла спадщину після смерті матері (оскільки проживала там на день її смерті), і так як ця квартира є спільною сумісною власністю батьків, то вона (позивачка має 1/6 частку цієї квартири).

Однак, ОСОБА_1 повідомила, що її також недопустить до квартири, бо вона там одноособовий власник. Після чого, позивачка з відповідачем ОСОБА_3 разом пішли до нотаріуса, де позивачка дізналась, що ОСОБА_3 подарував цілу квартиру ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 19.04.2013 року приватним нотаріусом Шкарампота В.Д.

Позивач також зверталась до державного нотаріуса Турчин В.Ф. для заведення спадкової справи після смерті матері ОСОБА_4 та подальшого оформлення права на спадщину на належну їй 1/6 частку квартири.

Позивач надала нотаріусу документи, що підтверджують її родинний зв`язок із спадкодавцем, а також документи, які підтверджують, що вищевказана квартира відносилась до спільної сумісної власності подружжя її батьків. Нотаріус оглянула документи, вивчила відомості, що знаходяться в державних реєстрах, і повідомила, що не може видати свідоцтво на спадщину в зв`язку з відсутністю документа, який би підтверджував факт проживання ОСОБА_2 у спадковій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ; також нотаріус вказала, що спадкова квартира була придбана під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відносилась до спільної сумісної власності подружжя. Однак, за життя частка ОСОБА_4 у спільній сумісній власності на квартиру визначена не була. Окрім того, нотаріус зазначила, що в Державному реєстрі речових прав міститься інформація про те, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відчужена ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого Шкарампота В.Д., приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19 квітня 2013 року за реєстровим №222. В зв`язку з наведеним нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.10.2023 року, якою постановила відмовити ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку з тим, що остання спадщину не прийняла (немає документального підтвердження вступу в управління та володіння спадковим майном); не надала документ, що підтверджує виникнення у ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку квартири; вказана квартира на даний час відчужена третій особі.

За таких обставин позивачка змушена була звернутися до суду з позовом про встановлення факту вступу ОСОБА_2 в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_4 ; визначення частки померлої в спільному сумісному майні (спадковій квартирі); визнання недійсним договору дарування квартири, посвідченого Шкарампота В.Д., приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19.04.2013 року за реєстровим №222 та визнання права власності на 1/6 частин квартири в порядку спадкування за законом.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 04 березня 2025 року позов задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті ОСОБА_4 , смерть якої настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Визначено, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 64,6 кв.м. по АДРЕСА_1 становила 1/2 її частини.

Визнано недійсним Договір дарування квартири від 19.04.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Шкарампотою В.Д., реєстровий №222.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 право власності на 1/3 частину спадкового майна в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке складається із 1/2 частини квартири загальною площею 64.6 кв.м, житловою площею 42.0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 5.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гринюк Г.В., просить рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування від 19.04.2013 року на квартиру АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення, яким визнати частково недійсним договір в частині, яка віднесена до спадкового майна, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначено, що однією з вимог позивача, які ним заявлені, є вимоги про визнання недійсним договору дарування, однак до участі у справі у якості співвідповідача не залучено нотаріуса, який посвідчував вказаний договір. Безспірним є факт, що квартири належала спадкодавцю, а інша частина належала на день укладення договору ОСОБА_3 . У суду не було правових підстав для визнання недійсним договору дарування квартири у цілому, так як на момент укладення договору частина у квартирі належала дарувальнику ОСОБА_3 , який мав право розпоряджатися нею і реалізував своє право шляхом укладення договору дарування, при цьому укладаючи саме договір дарування не потрібно згоди інших співвласників на його укладення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гринюк Г.В. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Порхун О.П. в режимі відеоконференції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного апеляційного перегляду, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 19.04.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Шкарампотою В.Д., реєстровий №222. В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

До моменту смерті мати позивачки ОСОБА_4 перебувала з 08.01.1972 року у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 .

У період даного шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкрьобинець Й.Й. 06 травня 1992 року за р.№2-1333, ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ним міжрайонним малим виробничим підприємством технічної інвентаризації Закарпатської області 13 травня 1992 року, номер запису 3543, в книзі:19.

Згідно договору дарування квартири від 19.04.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Шкарампотою В.Д., реєстровий №222, ОСОБА_3 подарував дану квартиру ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, та визначено, що частка померлої ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру по АДРЕСА_1 становила 1/2 її частини, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину спадкового майна в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яке складається із 1/2 частини даної квартири. Рішення суду першої інстанції у цій частині не оскаржено та не є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Визнаючи недійсним договір дарування квартири від 19.04.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Шкарампотою В.Д., реєстровий №222, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним договором порушено законні права та інтереси позивача на спадкове майно.

Повністю з такими висновками суду погодитись не можна з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. Тобто стороння особа, якщо вона має заінтересованість та доведе це, вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.

Позивачка ОСОБА_6 не є стороною правочину договору дарування від 19.04.2013 року, однак доведеним є факт, що вона прийняла спадщину за померлою матір`ю, та має частку у квартирі, яка є предметом оспорюваного договору. Натомість за оспорюваним договором відповідач відчужив спірну квартиру у цілому, чим порушено право позивачки на спадкове майно, яке залишились після смерті її матері.

Матеріалами справи доведено, що спадкодавцю ОСОБА_4 належала частина квартири по АДРЕСА_1 , на яку відкрилась спадщина та яку прийняли у рівних частках троє спадкоємців: чоловік померлої - ОСОБА_3 та дві доньки позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 . Таким чином позивачу належить 1/6 частина у даній квартирі. Інша частина вказаної квартири належала відповідачу ОСОБА_3 , як частка у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору дарування відповідачу ОСОБА_3 належала частка даної квартири та 1/6 частина спадщини за померлою дружиною ОСОБА_4 .

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_3 , як власник належного йому майна (часток у квартирі), вправі був ним розпоряджатися. Натомість за оспорюваним договором відповідач відчужив спірну квартиру у цілому, у тому числі і належне позивачці спадкове майно, яке залишились після смерті її матері 1/6 частину, чим порушено законні права та інтереси позивачки на спадкове майно.

З врахуванням наведеного оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним в 1/6 частині, оскільки лише у цій частині порушені законні права та інтереси позивача на спадкове майно та належним способом захисту порушеного прав позивача у даному випадку є визнання недійсним договору дарування в 1/6 частині.

В цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Разом з тим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що до участі у справі у якості співвідповідача не залучено нотаріуса, який посвідчував вказаний договір, оскільки у спірних правовідносинах нотаріус не може бути і не є належним відповідачем (співвідповідачем), так як не має жодних матеріально - правових інтересів у справі.

Відповідно до ч. 1 п. 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 19.04.2013 року підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування слід задовольнити частково, визнавши недійсним даний договір в 1/6 частині, у решті дані вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гринюк Ганна Василівна, задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2025 року у частині визнання недійсним договору дарування квартири від 19.04.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Шкарампотою В.Д., реєстровий №222 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування задовольнити частково, визнавши недійсним договір дарування квартири від 19.04.2013 року в 1/6 частині. У решті даних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий :

Судді: