Справа № 487/3884/23
Провадження № 2/487/110/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Нікітіна Д.Г., при секретарі Марченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

До Заводського районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує на те, що 20 серпня 1983 року Позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 , згідно Свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 20.08.1983.

Чоловік позивачки, ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 04.09.1950 р. Його батьки - ОСОБА_5 , 1928 року народження, і ОСОБА_6 , 1930 року народження, одружились 24 вересня1953 року (Свідоцтво про одруження НОМЕР_3 від 24.09.1953 р.).

Свекруха позивачки, ОСОБА_7 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками були - ОСОБА_8 . ОСОБА_9 (Свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 10.03.1952р.).

ОСОБА_10 - брат свекрухи позивачки, який народився у 1927 році, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_5 , де зазначені батьки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , додатково - Довідкою виконкому Глибочінської сільської ради від 08.05.1951 р.

На підставі Свідоцтва праві власності на житловий будинок від 28.06.1991 р., ОСОБА_10 належить 3/5 частини жилового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до Свідоцтва про смерть НОМЕР_6 .

У вищевказаному будинку позивачка зареєстрована та проживає з 13.12.2005 р., тобто більше 10 років (підтверджується виписко з домової книги).

Позивачка з родиною заселилась в будинок у 2005 році, після смерті батька чоловіка позивачки ОСОБА_5 , який проживав у даному будинку. Позивач вважала, що весь будинок з надвірними приміщеннями належав батьку її чоловіка.

Позивач не знала, що 3/5 частки будинку належать

ОСОБА_10 (який помер у 1992 році). При вселенні перешкод їй ніхто не чинив, договорів оренди, дозволів на проживання ні з ким не підписувала. Позивач вважала, що спірний будинок був спільною власністю її та чоловіка і тільки в 2021 році їй стало відомо, що власником 3/5 частки спірного будинку відповідно до погосподарської книги та документі про право власності є ОСОБА_10 .

Ця обставина стала відома під час оформлення спадщини сином позивачки ОСОБА_3 після смерті чоловіка позивачки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 від 27.04.2021 року, копія свідоцтва про право на спадщину за законом додаються).

Втім, власник 3/5 часток в праві спільної часткової власності на спірний

будинок, ОСОБА_10 помер ще у 1992 році, тобто задовго до заселення позивачки в будинок. Протягом всього часу проживання у спірному будинку з 2005 року, ніхто не пред`являв ні спадкових вимог щодо будинку, ні вимог про повернення вказаного майна, ніхто не цікавився спірним будинком, в якому за цей час було здійснено перебудову та ремонт будинку, сплачувались комунальні послуги.

На ОСОБА_11 (згідно розрахункової книги) була оформлена розрахункова книжка по оплаті за електроенергію та відповідно за період з 2005 по 2023 роки оплачувались послуги з електропостачання.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.07.2023 року позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.08.2023року відкрито провадження у справі.

Представник позивача надав до суду письмову заяву, просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила позов задовольнити.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду повідомлені належним чином.

З огляду на зазначене, суд дійшов всиновку про можливість проведення розгляду справи за відсуності сторін, які не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено:

20 серпня 1983 року Позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 , згідно Свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 20.08.1983.

Чоловік позивачки, ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 04.09.1950 р. Його батьки - ОСОБА_5 , 1928 року народження, і ОСОБА_6 , 1930 року народження, одружились 24 вересня1953 року (Свідоцтво про одруження НОМЕР_3 від 24.09.1953 р.).

Свекруха позивачки, ОСОБА_7 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками були - ОСОБА_8 . ОСОБА_9 (Свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 10.03.1952р.).

ОСОБА_10 - брат свекрухи позивачки, який народився у 1927 році, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_5 , де зазначені батьки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , додатково - Довідкою виконкому Глибочінської сільської ради від 08.05.1951 р.

На підставі Свідоцтва праві власності на житловий будинок від 28.06.1991 р., ОСОБА_10 належить 3/5 частини жилового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до Свідоцтва про смерть НОМЕР_6 .

У вищевказаному будинку позивачка зареєстрована та проживає з 13.12.2005 р., тобто більше 10 років (підтверджується виписко з домової книги).

Позивачка з родиною заселилась в будинок у 2005 році, після смерті батька чоловіка позивачки ОСОБА_5 , який проживав у даному будинку. Позивач вважала, що весь будинок з надвірними приміщеннями належав батьку її чоловіка.

Позивач не знала, що 3/5 частки будинку належать

ОСОБА_10 (який помер у 1992 році). При вселенні перешкод їй ніхто не чинив, договорів оренди, дозволів на проживання ні з ким не підписувала. Позивач вважала, що спірний будинок був спільною власністю її та чоловіка і тільки в 2021 році їй стало відомо, що власником 3/5 частки спірного будинку відповідно до погосподарської книги та документі про право власності є ОСОБА_10 .

Ця обставина стала відома під час оформлення спадщини сином позивачки ОСОБА_3 після смерті чоловіка позивачки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 від 27.04.2021 року, копія свідоцтва про право на спадщину за законом додаються).

Втім, власник 3/5 часток в праві спільної часткової власності на спірний

будинок, ОСОБА_10 помер ще у 1992 році, тобто задовго до заселення позивачки в будинок. Протягом всього часу проживання у спірному будинку з 2005 року, ніхто не пред`являв ні спадкових вимог щодо будинку, ні вимог про повернення вказаного майна, ніхто не цікавився спірним будинком, в якому за цей час було здійснено перебудову та ремонт будинку, сплачувались комунальні послуги.

На ОСОБА_11 (згідно розрахункової книги) була оформлена розрахункова книжка по оплаті за електроенергію та відповідно за період з 2005 по 2023 роки оплачувались послуги з електропостачання.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог

Відповідно до частини першоїстатті 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зістаттею 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина першастатті 344 ЦК Українивказує на те, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першійстатті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістомстатті 2 Цивільного кодексу Україниє фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно достатті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьоїстатті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦивільному кодексі Українистрок, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Як зазначає у позовній заяві Позивачка з родиною заселилась в будинок у 2005 році, після смерті батька чоловіка позивачки ОСОБА_5 , який проживав у даному будинку. Позивач вважала, що весь будинок з надвірними приміщеннями належав батьку її чоловіка.

Позивач не знала, що 3/5 частки будинку належать

ОСОБА_10 (який помер у 1992 році). При вселенні перешкод їй ніхто не чинив, договорів оренди, дозволів на проживання ні з ким не підписувала. Позивач вважала, що спірний будинок був спільною власністю її та чоловіка і тільки в 2021 році їй стало відомо, що власником 3/5 частки спірного будинку відповідно до погосподарської книги та документі про право власності є ОСОБА_10 . Після смерті ОСОБА_10 спадщину прийняла ОСОБА_2 . Відтак, цим житловим приміщення позивач володіє за за наявності особи, яка вступила в спадщину після смерті власника.

Отже в даному випадку відсутні всі визначені законодавством умови для визнання права власності за набувальною давністю.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та пр необхідність відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст.76-81,89,141,258-259,263-265,268,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Д.Г. Нікітін