КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/1434/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області в складі судді Анапріюк С.П., ухвалене в м. Фастів 21 липня 2025 року у справі за позовом Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2025 року Томашівська сільська рада Фастівського району Київської області звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 69839,64 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які вони мали сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходились належні їм на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року, стягнути на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області з ОСОБА_1 93090,99 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які вона мала сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходяться належні їй на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 29 грудня 2023 року по 31 грудня 2024 року, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивувала тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2016 року № 648 на праві власності належить нежиле приміщення, склад будматеріалів та приміщення сушки загальною площею 270,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . В п. 1 договору визначено, що земельна ділянка, на якій розміщено предмет договору, має загальну площу 0,8000 га., кадастровий номер :01:006:004, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2016 року № 647 на праві власності належало нежиле приміщення, приміщення столярного цеху та кузні загальною площею 201,7 кв.м. За інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначений об`єкт нерухомого майна був відчужений за договором дарування відповідачу ОСОБА_1 29 грудня 2023 року.

Отже, обидва об`єкти нерухомого майна знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:004. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, така земельна ділянка 27 серпня 2021 року зареєстрована як комунальна власність Томашівської сільської ради. З часу придбання об`єктів нерухомого майна відповідачами не було оформлено право користування (оренди) зазначеної земельної ділянки, та безпідставно збережено кошти орендної плати за таку земельну ділянку, які підлягають сплаті до місцевого бюджету Томашівської сільської територіальної громади.

З 01 січня 2023 року діє затверджена рішенням Томашівської сільської ради від 27 липня 2022 року № 11-25-VІІІ нормативна грошова оцінка земель села Дорогинка Фастівського району Київської області, де розташована спірна земельна ділянка. Згідно з витягом № НВ-025 із технічної документації з нормативно-грошової оцінки земельних ділянок від 02 січня 2025 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:004 становить 1 850 244,15 грн.

Так, за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року відповідачами збережено грошові кошти в розмірі 69839,64 грн. як орендної плати, яка підлягала сплаті до місцевого бюджету Томашівської сільської територіальної громади. За період з 29 грудня 2023 року відповідачем ОСОБА_4 , як одноособовим власником нерухомого майна, збережено грошові кошти в розмірі 93090,99 грн. орендної плати, яка підлягала сплаті до місцевого бюджету.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року позов задоволено, стягнуто на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 69839,64 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які вони мали сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходились належні їм на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року, стягнуто на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області з ОСОБА_1 93090,99 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які вона мала сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходяться належні їй на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 29 грудня 2023 року по 31 грудня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з кожного на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Вказувала, що 16 липня 2025 року представником відповідача подано до суду клопотання про призначення експертизи, оскільки необхідно встановити площу земельної ділянки, яка реально використовується відповідачем, що дозволить визначити реальний розмір орендної плати за користування землею, а в подальшому укласти договір оренди. Підтримуючи заявлене клопотання в судовому засіданні, представником відповідача зазначено про безпідставність визначеного позивачем розміру орендної плати, оскільки відповідач не використовує всю земельну ділянку, яка зазначена в позові. Також представником відповідача заявлено клопотання про здійснення судом повернення до стадії підготовчого розгляду справи, яке було відхилене з необ`єктивних причин.

Зазначала, що судом не було прийнято рішення щодо наданого відзиву відповідача, а позивачем, відповідно, не надано заперечення на відзив, а також відсутні документи, які могли б дати відповіді на питання, які необхідно для з`ясування всіх обставин справи, тобто порушено право відповідача на справедливий суд в розумінні ст. 2 ЦПК України.

Щодо порушення норм матеріального права та неправильного застосування ст. 1212 ЦК України, вказувала, що судом не враховано правову природу користування земельною ділянкою. Як неодноразово зазначав Верховний Суд (справа № 911/2280/18, постанова від 16 лютого 2021 року), відсутність договору оренди сама по собі не створює грошового зобов`язання, якщо не доведено факт набуття майна (коштів) без правових підстав.

Фактичне користування не означає автоматичного виникнення боргу, що було підкреслено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року в справі № 922/3412/17 - не може стягуватися орендна плата у випадку, коли не було договору і не визначено умов користування.

Вказувала, що згідно ст. 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникає лише з моменту державної реєстрації відповідного права. Відповідачі не реєстрували право оренди чи користування земельною ділянкою, а отже не можуть вважатися орендарями.

Зазначала, що суд першої інстанції не врахував положення ч. 2 ст. 120 ЗК України, оскільки у разі придбання об`єкта нерухомості право користування земельною ділянкою переходить до нового власника в силу закону, а не виникає через реєстрацію чи укладення договору. Мова йде про земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктом будівництва, а не ту, яку власник землі вважає за необхідне і обраховує відповідно до своїх міркувань. Постанова Великої Палати Верховного Суду в справі № 909/995/18 від 10 листопада 2021 року підтверджує, що користування здійснюється законно до моменту укладення договору.

Звертала увагу, що позивач посилається на відсутність договору оренди та користування землею без правових підстав, однак відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, до набувача переходить право користування земельною ділянкою виключно під об`єктом будівництва, на який набуто право власності. Не йдеться про земельну ділянку, яка можливо використовувалася б у майбутньому для обслуговування будівель та ведення господарської діяльності. Доказів наявності такого права у попереднього землекористувача не надано, і не зрозуміло, яким чином може переходити право (чи обов`язок), якого не існувало в принципі.

Вказувала, що факт набуття права власності на нерухоме майно є достатньою підставою для законного користування земельної ділянкою до укладення відповідного договору. Загальна площа належного відповідачам нерухомого майна (разом 0,04726 га.) неспіврозмірна з площею земельної ділянки 0,8 га. Крім того, в силу ст. 125, 126 ЗК України саме набуття права власності на об`єкт нерухомості породжує законне право на користування земельною ділянкою під цим об`єктом.

Вказувала, що позивачем не надано доказів фактичного використання землі та господарської діяльності, а наявність нерухомості сама по собі не доводить користування землею. Посилалася на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року в справі № 911/2280/18, Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року в справі № 922/3412/17, Верховного Суду в справах № 682/1742/20, № 680/3152/19.

Ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно, але в контексті земельних правовідносин Верховний Суд неодноразово підкреслював, що відсутність договору оренди сама по собі не створює зобов`язань. Посилалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року в справі № 922/3412/17, Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2284/20.

Нагадувала, що відповідачем було подано клопотання про проведення судової експертизи земельної ділянки для вирішення питання вартості земельної ділянки і необхідної для господарської діяльності площі цієї земельної ділянки, оскільки відповідачем по справі вся земельна ділянка не використовувалася та не буде використовуватися в майбутньому, а може виключно використовуватися лише частина ділянки, за законно доведеної необхідності та відповідної заяви користувача, на підставі якої можливе в подальшому укладення законного договору оренди.

Повідомляла, що позивач вдався до умовного, а не обґрунтованого розрахунку, виходячи з нормативної грошової оцінки, не маючи для цього правових підстав, оскільки договір оренди не був укладений, що суперечить ст. 288.1 ПК України - розмір орендної плати встановлюється лише договором.

Вказувала, що ст. 93 ЗК України та ст. 283 ПК України визначають, що лише власник чи користувач на підставі договору може бути платником земельного податку або орендної плати. Рішення сільради про ставки є локальними нормативними актами і не можуть бути автоматично застосовані до фізичних осіб без укладеного договору оренди. Методика розрахунку, наведена позивачем, є оціночним припущенням, не підтвердженим договором чи актом приймання-передачі, отже не має юридичної сили.

Звертала увагу, що позивач не може визначитись з сумою, яку хоче неправомірно стягнути з відповідачів, адже в досудовій претензії сума складає 198139,85 грн., яка в позові зменшилась до 162930,63 грн.

Посилалася на практику Верховного Суду у постанові від 01 березня 2023 року в справі № 751/1543/19 про те, що встановлення розміру орендної плати без проведення експертної оцінки та без нормативної грошової оцінки є необґрунтованим та не відповідає принципам правової визначеності.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 907/132/19, вказувала, що будь-яке стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України має здійснюватися за фактом отримання вигоди, а не лише за фактом володіння об`єктом, що саме по собі не є достатнім доказом.

Вказувала, що суд безпідставно застосував у рішенні солідарну відповідальність, що відповідно до ч. 2 ст. 1190 ЦК України можливо лише за умови спільного спричинення шкоди, чого позивач не довів. Відповідачі у різні періоди часу володіли нерухомістю, не діяли спільно, тому застосування цього принципу є неправомірним.

Суд не врахував бездіяльності органу місцевого самоврядування, який не ініціював укладення договору оренди протягом багатьох років, і дана бездіяльність не може створювати обов`язку відповідача сплачувати умовно нараховану суму за ділянку, яка їй не потрібна.

Зазначала, що факт не ініціювання власником укладення договору оренди вказує на мовчазну згоду на користування земельною ділянкою, як є. У постанові Верховного Суду в справі № 911/188/19 від 03 листопада 2020 року суд дійшов висновку, що власник земельної ділянки не вправі вимагати орендної плати без належного оформлення договірних відносин. В зв`язку з відсутністю договору оренди земельної ділянки є незрозумілим, яка саме площа земельної ділянки використовувалася або могла би використовуватися, якби договір був укладений. Відповідачі неодноразово зверталися до позивача з питанням про площу земельної ділянки, під якою знаходяться належні їм будівлі та саме необхідну земельну ділянку для їх обслуговування, але домовленості з цього питання не було досягнуто.

Крім цього, в зв`язку з розбіжністю у вартості земельної ділянки в різних документах обрахунок орендної плати за користування нею також потребує з`ясування спеціалістом, яким може бути експерт. Відповідач не вважає надані документи легітимними і такими, що можуть бути використані в справі як доказ, тому виникає необхідність звернутися до суду з клопотанням про проведення судової земельно-технічної експертизи.

Щодо порушення норм процесуального права, вказувала, що судом було залишено без задоволення клопотання про проведення експертизи та залишено без розгляду зустрічний позов, що є обмеженням прав на ефективний захист. Також судом було допущено перешкоджання гласності та відкритості судового процесу та порушено ст. 15 ЦК України «Право на захист цивільних прав та інтересів». Це виявилося в тому, що дату судового засідання узгоджено на 14 липня 2025 року, в подальшому представник відповідача дізнався про перенесення розгляду на 17 липня 2025 року, про що його не було належним чином повідомлено, що вказує на небажаність його участі.

Від позивача Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо відсутності порушень судом процесуального права, вказував, що апелянт недобросовісно стверджує, що судом без погодження з ним було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. 11 червня 2025 року в підготовчому засіданні були присутні представники обох сторін, і представник відповідача не висловив заперечень на запитання суду проти закриття підготовчого провадження.

Щодо стверджуваних порушень норм матеріального права, вказував, що судом першої інстанції надано належну оцінку обставинам справи та вірно застосовано норми матеріального права з урахуванням судової практики, усім доводам відповідача надано належну правову оцінку. Суд справедливо виснував, що оскільки відповідачі використовували спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомості, право власності на які у різний час протягом спірного періоду було зареєстровано за ними, без оформлення права користування, то наявні підстави для задоволення позову та стягнення з власників об`єктів нерухомого майна кошти за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Щодо стверджуваних порушень норм процесуального права під час розгляду справи по суті, вказував, що судом належно розглянуто всі клопотання представника відповідача та винесено законне та обґрунтоване процесуальне рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 квітня 2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 648, виданий 19 квітня 2016 року, видавник: Семенова Г.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, придбала нежиле приміщення, склад будматеріалів та приміщення сушки загальною площею 270,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій розташовано предмет договору, має загальну площу 0,8000 га., кадастровий номер :01:006:004, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а. с. 27 - 30 т. 1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 19 квітня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на нежиле приміщення, склад будматеріалів та приміщення сушки загальною площею 270,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 648, виданий 19 квітня 2016 року, видавник: Семенова Г.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Зазначено, що вказане нерухоме майно розташовано на земельній ділянці, кадастровий номер :01:006:004, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а. с. 25 т. 1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 19 квітня 2016 року за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на нежиле приміщення, приміщення столярного цеху та кузні загальною площею 201,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 647, виданий 19 квітня 2016 року, видавник: Семенова Г.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Зазначено, що вказане нерухоме майно розташовано на земельній ділянці, кадастровий номер :01:006:004, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а. с. 52 т. 1).

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 зареєструвавши шлюб, змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а. с. 12 т. 1).

29 грудня 2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежиле приміщення, приміщення столярного цеху та кузні загальною площею 201,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Підстава для реєстрації права власності - договір дарування, укладений 29 грудня 2023 року. Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, кадастровий номер :01:006:004, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а. с. 52 т. 1).

27 серпня 2021 року за Томашівською сільською радою Фастівського району Київської області зареєстроване комунальне право власності на земельну ділянку пл. 0,8 га. з кадастровим номером :01:006:0004 (а. с. 31 т. 1).

На а. с. 92 - 97 т. 2 знаходиться витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0004, з цільовим призначенням 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а. с. 92 т. 2); додатком до витягу є копія кадастрового плану земельної ділянки, на якій графічно зображено об`єкти нерухомості, та експлікація земельних угідь, згідно якої під будівлями та спорудами промислових підприємств знаходяться землі пл. 0,0200 га., 0,0232 га., 0,0040 га., 0,0086 га., 0,0118 га., 0,0089 га., 0,7235 га., всього 0,8000 га. (а. с. 96 т. 2).

Рішенням Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 12 липня 2022 року № 11-25-VІІІ затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель с. Дорогинка Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, введено в дію нормативну грошову оцінку земель з 01 січня 2023 року (а. с. 98 т. 2).

Згідно витягу № НВ-025 від 02 січня 2025 року з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0004 становить 1 850 244,15 грн. (а. с. 11 т. 1).

Рішенням Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 12 липня 2022 року № 05-25-VІІІ «Про встановлення ставок і пільг із сплати земельного податку на 2023 рік», керуючись абз. 2, 3 п. 284.1 ст. 284 ПК України, п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», затверджено Положення про встановлення плати за землю (а. с. 33 т. 1).

Згідно п. 11.5 вказаного Положення, ставка орендної плати у 2023 році за оренду земельних ділянок з цільовим призначенням: 11.02. Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для фізичних осіб в межах населених пунктів становила 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік (а. с. 47 т. 1).

Рішенням Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 27 червня 2023 року № 02-35-VІІІ, яке оприлюднене за посиланням https://rada.info/upload/users_files/04359991/811af77907e06e8aad4f150adedc39c5.pdf затверджено Положення про встановлення плати за землю.

Згідно п. 10.5 вказаного Положення, ставка орендної плати у 2024 році за оренду земельних ділянок з цільовим призначенням: 11.02. Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для фізичних осіб в межах населених пунктів становить 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік.

07 січня 2025 року Томашівська сільська рада Фастівського району Київської області направила претензію на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , повідомивши про безпідставне збереження ними коштів орендної плати за земельну ділянку, які підлягають сплаті до місцевого бюджету за 2023 - 2024 роки в загальному розмірі 198139,85 грн. (а. с. 13 - 15 т. 1). Претензія не була вручена адресатам та повернулася відправнику за закінченням терміну зберігання (а. с. 17 - 24 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до положень статті 13 Конституції України, статей 80, 83 ЗК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно зі статтями 93, 116 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Частиною третьою статті 157 ЗК України передбачено, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі - Порядок № 284) встановлено, що відшкодуванню підлягають інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Під неодержаним доходом розуміється, зокрема, дохід, який міг би одержати власник землі із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її тимчасового зайняття.

Положеннями статті 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до статті 96 ЗК України землекористувачі, окрім іншого, зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років.

Розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2021 року № 1147.

За змістом статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Положеннями статті 1214 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Статтею 16 ЦК України, статтею 152 ЗК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Положення статей 1212-1214 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов - вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо).

Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку). Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20.

За змістом норм цивільного та земельного законодавства виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Відтак, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у межах цієї справи № 629/4628/16-ц, при скасуванні судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд.

Такий же правовий висновок підтримується Верховним Судом на даний час, зокрема у постанові від 23 квітня 2025 року в справі № 629/4628/16-ц, та враховується апеляційним судом.

Відповідно до ст. 79, 79-1 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Отже, встановивши, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , набувши право власності на нерухоме майно, право користування земельною ділянкою під ним належно не зареєстрували, тобто користувалися землею безпідставно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що Томашівська сільська рада Фастівського району Київської області має право вимагати кошти за фактичне користування земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції необґрунтовано застосовано норму ст. 1212 ЦК України, не врахувавши правову природу користування земельною ділянкою, спростовуються мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції, у якій суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановивши обставини справи.

Висновки суду першої інстанції щодо права Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області на стягнення з відповідачів в порядку ст. 1212 - 1214 ЦК України коштів за фактичне користування земельною ділянкою узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Натомість, перевіряючи посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, які, згідно доводів ОСОБА_1 , нібито викладені в постановах Верховного Суду в справах № 991/2280/18 (постанова від 16 лютого 2021 року з висновками про те, що відсутність договору оренди сама по собі не створює грошового зобов`язання, якщо не доведено факт набуття коштів без правових підстав), № 922/3412/17 (постанова від 03 березня 2020 року з висновками про те, що не може стягуватися орендна плата у випадку, коли не було договору і не визначено умов користування), № 909/995/18 (постанова від 10 листопада 2021 року з висновками про те, що користування здійснюється законно до моменту укладення договору), № 682/1742/20 (з висновками про те, що не можна ототожнювати збереження коштів із неперерахуванням орендної плати за відсутності договору), № 680/3152/19 (з висновками про те, що кондиція не може замінити договір, а вимоги про сплату коштів мають бути засновані на договірних відносинах, а не односторонніх припущеннях), № 922/2284/20 (постанова від 15 червня 2021 року з висновками про те, що необхідно враховувати не тільки формальне право власності на нерухомість, але й дійсний характер користування землею), № 911/188/19 (постанова від 03 листопада 2020 року про те, що власник земельної ділянки не вправі вимагати орендної плати без належного оформлення договірних відносин), - апеляційним судом встановлено відсутність постанов Верховного Суду із зазначеними єдиними унікальними номерами справ та за вказані дати.

Перевіряючи посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, які, згідно доводів ОСОБА_1 , нібито викладені в постановах Верховного Суду в справах № 751/1543/19 (постанова від 01 березня 2023 року про те, що встановлення розміру орендної плати без проведення експертної оцінки та без нормативної грошової оцінки є необґрунтованим та не відповідає принципам правової визначеності); № 907/132/19 (постанова від 18 лютого 2020 року про те, що відсутність підтвердження фактичного використання земельної ділянки або визначення її площі, придатної для користування, позбавляє можливості стягнення будь-яких сум), - апеляційним судом встановлено, що відповідні правові висновки у зазначених постановах Верховного Суду у тому вигляді, в якому вони викладені у апеляційній скарзі, фактично відсутні.

Натомість, в справі № 751/1543/19 у постанові від 01 березня 2023 року Верховним Судом зроблено протилежний висновок, а саме зазначено, що «З огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, які містять інформацію щодо предмета спору».

У іншій справі № 907/132/19, на постанову Верховного Суду від 18 лютого 2020 року міститься посилання в апеляційній скарзі, предметом позову прокурора в інтересах держави до Виноградівської міської ради є скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, визнання права постійного користування земельною ділянкою.

Тобто питання стягнення коштів за фактичне використання земельної ділянки Верховним Судом у цій справі взагалі не розглядалось.

Враховуючи вищевикладене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про стягнення коштів, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що оскільки відповідачі не реєстрували право оренди чи користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:006:0004, вони не можуть вважатися орендарями; а також про те, що доказів наявності права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача суду не надано, а відтак не є зрозумілим, яким чином може переходити право чи обов`язок, якого не існувало.

Також не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову доводи апеляційної скарги про те, що в силу ст. 125, 126 ЗК України саме набуття права власності на об`єкт нерухомості породжує законне право на користування земельною ділянкою, що знаходиться під цим об`єктом; та про те, що позивачем не доведено факт господарської або іншої будь-якої активної діяльності на спірній земельній ділянці.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що методика розрахунку, наведена позивачем, є оціночним припущенням, не підтвердженим договором чи актом приймання-передачі, отже не має юридичної сили, апеляційний суд звертає увагу, що для розрахунку позивачем Томашівською сільською радою Фастівського району Київської області взято такі дані:

нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0004 у 2024 році склала 1 850 244,15 грн., а у 2023 році - 1 760 460,66 грн., і визначена розрахунковим шляхом від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у 2024 році без застосування коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки на 2023 рік, який становить 1,05 (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyu-normatyvnoyi-groshovoyi-oczinky-zemel-za-2023-rik);

ставка орендної плати у 2023 році за оренду земельних ділянок з цільовим призначенням 11.02 для фізичних осіб в межах населених пунктів становила 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік (рішення Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 12 липня 2022 року № 05-25-VІІІ);

кількість днів у 2023 році - 365;

кількість днів користування майном за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року - 362.

Відповідно, за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року підлягало сплаті 69839,64 грн. орендної плати (1 760 460,66 грн. х 4 % х 362 днів / 365 днів х 100 %), які безпідставно збережено відповідачами;

ставка орендної плати у 2024 році за оренду земельних ділянок з цільовим призначенням 11.02 для фізичних осіб в межах населених пунктів становила 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік (рішення Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області від 27 червня 2023 року № 02-35-VІІІ);

кількість днів користування майном за період з 29 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року - 3.

Відповідно, за період з 29 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року підлягало сплаті 578,78 грн. орендної плати (1 760 460,66 грн. х 4 % х 3 дні / 365 днів х 100 %), а за 2024 рік 92 512,21 грн. орендної плати (1 850 244,15 грн. х 5 % / 100 %), разом за період з 29 грудня 2023 року по 31 грудня 2024 року - 93090,99 грн., які безпідставно збережені відповідачем ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції перевірено розрахунок вказаних сум, який є чітким, зрозумілим та послідовним. Натомість відповідач, заперечуючи проти стягнення з неї грошових коштів за фактичне користування земельною ділянкою, не наводить жодного контррозрахунку на спростування доводів позивача в частині загального розміру нарахованих сум, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє її доводи як необґрунтовані.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що позивач не може визначитись з сумою, яку хоче неправомірно стягнути з відповідачів, адже в претензії, що наявна в матеріалах справи, сума вимоги складає 198139,85 грн., а в позові сума зменшилась до 162930,63 грн., апеляційний суд враховує, що в межах даного позову Томашівська сільська рада Фастівського району Київської області просила стягнути з відповідачів саме 162930,63 грн., на виконання вимог ст. 175 ЦПК України навела обґрунтований розрахунок коштів за фактичне користування земельною ділянкою і в подальшому позовних вимог не уточнювала, а тому апеляційній суд відхиляє такі доводи як необґрунтовані.

За таких обставин апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що в зв`язку з простою арифметичною розбіжністю у вартості земельної ділянки в різних документах обрахунок орендної плати за користування нею також потребує з`ясування спеціалістом, яким може бути експерт.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що площа нерухомого майна, яке належало та належить відповідачам, в загальному розмірі 0,04726 га., є неспіврозмірною з розміром земельної ділянки, на якій ці об`єкти нерухомості розташовані і який становить 0,8 га., в зв`язку з чим представником відповідача і заявлялось клопотання для вирішення питання вартості земельної ділянки і необхідної для господарської діяльності площі земельної ділянки, апеляційний суд враховує, що у договорах купівлі-продажу нежилого приміщення, укладених відповідачами 19 квітня 2016 року, чітко визначено, що предмет договору (нерухоме майно) розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0004 пл. 0,0800 га., тобто земельна ділянка є сформованою, а відповідачі, укладаючи відповідні договори, були обізнані з цими обставинами, викладеними в договорах, та погодились з ними.

При цьому ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки).

Укладення договору оренди щодо частини земельної ділянки, а не земельної ділянки в цілому, чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги у наведеній частині є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд не врахував бездіяльності органу місцевого самоврядування, який не ініціював укладення договору оренди протягом багатьох років, і дана бездіяльність не може створювати обов`язку відповідача сплачувати умовно нараховану суму за ділянку, яка їй не потрібна, і факт того, що не ініціювання цього питання вказує на мовчазну згоду користування земельною ділянкою, - апеляційний суд враховує, що право комунальної власності зареєстровано за Томашівською сільською радою Фастівського району Київської області лише 27 серпня 2021 року, нормативну грошову оцінку земель введено в дію рішенням сільської ради лише з 01 січня 2023 року, а з претензією до відповідачів сільська рада звернулася 25 січня 2025 року за користування земельною ділянкою за 2023 та 2024 роки, тобто в межах позовної давності.

При цьому відповідачами не надано суду доказів, що вони дійсно звертались до Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області з питанням про площу земельної ділянки, під якою знаходяться належні їм будівлі та саме необхідну земельну ділянку для їх обслуговування, як ОСОБА_1 пояснювала в апеляційній скарзі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції залишив без задоволення клопотання представника відповідача про призначення експертизи, апеляційний суд враховує, що підготовче засідання в справі завершене 11 червня 2025 року, а 16 липня 2025 року представником відповідача подано клопотання про призначення в справі судово-оціночної експертизи, на вирішення якої він просив поставити питання, яка дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки, вказаної відповідачем, що необхідна для господарської діяльності відповідача та на якій знаходяться його будівлі, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0004 пл. 0,0800 га., на якій знаходяться об`єкти відповідача, зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , 3 станом на дату проведення експертизи (а. с. 63 т. 2).

Судом першої інстанції поставлено зазначене клопотання на обговорення в судовому засіданні 17 липня 2025 року, з`ясовано думку сторін та вмотивовано залишено клопотання про призначення експертизи без розгляду відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, оскільки таке клопотання подано після закриття підготовчого засідання з пропущенням встановленого законом строку, при цьому судом враховано, що представник відповідача не заперечував проти закриття підготовчого засідання, залишивши це питання на розсуд суду, і не надав суду доказів існування обставин, які об`єктивно перешкоджали йому звернутися до суду з клопотанням про призначення експертизи до закінчення підготовчого провадження.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом проігноровано клопотання про повернення до підготовчого засідання, позаяк зазначене клопотання заявлено представником відповідача виключно з метою ухвалення рішення про призначення експертизи, що підтверджується протоколом судового засідання від 17 липня 2025 року (а. с. 128 т. 2), а клопотання про призначення експертизи судом першої інстанції при цьому було вирішене (а. с. 129 т. 2).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції залишив без розгляду зустрічний позов, апеляційний суд враховує, що ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку на подачу зустрічного позову до Томашівської сільської ради про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, відмовлено у прийнятті до спільного розгляду з первісним позовом зустрічної позовної заяви, роз`яснено позивачу за зустрічним позовом право на звернення з позовом до суду на загальних підставах, зустрічну позовну заяву разом з доданими матеріалами повернуто позивачу.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції вмотивовано виходив із того, що відповідач мала право пред`явити зустрічний позов до 07 травня 2025 року, представник відповідача реалізував своє право на ознайомлення з матеріалами справи на підставі поданої ним 12 травня 2025 року заяви лише 23 травня 2025 року, стороною відповідача не надано докази неможливості ознайомлення з матеріалами справи з 19 травня 2025 року по 22 травня 2025 року (після закінчення перебування судді у відрядженні), отже, зазначені представником відповідача причин пропуску строку для подання зустрічного позову є неповажними.

Апеляційний суд також враховує, що стороною відповідача не реалізовано право апеляційного оскарження ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2025 року, яка відповідно до п. 6, 10 ч. 1 ст. 353 ЦПК України підлягала оскарженню окремо від рішення суду.

Апеляційний суд також не може погодитися з безпідставними доводами апеляційної скарги, що незважаючи на узгодження дати призначення судового засідання 14 липня 2025 року, представник відповідача випадково дізнався про зміну цієї дати на 17 липня 2025 року, про що його не було належним чином повідомлено.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду на 14 липня 2025 року (а. с. 24 - 25 т. 2).

Водночас, згідно довідки Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2025 року, суддя Анапріюк С.П. перебувала у відпустці з 07 липня 2025 року по 15 липня 2025 року (а. с. 49 т. 2), що унеможливлювало проведення судового засідання в призначену дату.

Судовими повістками від 08 липня 2025 року всіх учасників справи повідомлено, що вони викликаються в судове засідання, яке призначене на 17 липня 2025 року, в тому числі представника відповідача ОСОБА_2., і згідно довідки про доставку електронного кабінету, судова повістка була доставлена одержувачу ОСОБА_2 в його електронний кабінет 08 липня 2025 року о 15:21:04 (а. с. 55 т. 2).

Таким чином, судом першої інстанції було своєчасно повідомлено представника відповідача про дату, час і місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 128 ЦПК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не прийнято рішення щодо відзиву відповідача, поданого з порушенням строку, в якому стороною відповідача заявлялося клопотання про продовження цього строку, апеляційний суд частково погоджується, що судом першої інстанції будь-якого процесуального рішення з даного питання дійсно не приймалось і в описовій частині рішення про це не зазначено.

Водночас зазначені обставини не позбавили представника позивача можливості викласти свої аргументи по суті справи у додаткових поясненнях від 10 липня 2025 року, які разом із доводами відзиву були викладені в описовій частині судового рішення як стислий виклад позиції відповідача.

Апеляційний суд враховує, що зазначені обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, не призвели до неправильного вирішення справи, а тому не вважаються обов`язковою підставою для скасування судового рішення, передбаченою ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Разом із тим, апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно застосував солідарну відповідальність відповідачів, враховуючи наступне.

При існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникає часткове зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне (від лат. solidus - цілий, увесь) зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Тлумачення положень статті 541 ЦК України свідчить, що вона поширюється як на договірні так і недоговірні (зокрема, кондикційні) зобов`язання.

Для кондикційних зобов`язань (Глава 83 ЦК України) не встановлено випадків виникнення солідарного зобов`язання.

Аналогічні правові висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року в справі № 204/8909/20 (провадження № 61-13663св23), однак залишені без уваги судом першої інстанції.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року в справі № 345/1215/18 (провадження № 61-18423св19) зазначено, що «Покладаючи на кожного з відповідачів відповідальність зі сплати заподіяних міській раді збитків, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував частки останніх у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомості, який розташований на спірній земельній ділянці, та стягнув орендну плату відповідно до їх ідеальних часток із врахуванням нормативно-грошової оцінки землі, визначеної рішенням міської ради від 30 червня 2011 року № 430 «Про порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Калуші».

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача 69839,64 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які вони мали сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходились належні їм на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року, є передчасними та помилковими, а рішення суду в цій частині - таким, що ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права, таке судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню в зазначеній частині, а також у частині розподілу судових витрат.

Вирішуючи позовні вимоги Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області по суті, апеляційний суд враховує вищенаведені правові висновки Верховного Суду від 06 листопада 2024 року в справі № 204/8909/20 (провадження № 61-13663св23), Верховного Суду від 05 листопада 2020 року в справі № 345/1215/18 (провадження № 61-18423св19) та виходить із того, що площа об`єктів нерухомого майна, належних відповідачу ОСОБА_1 , із розташованих на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:004 за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року, становить 270,90 кв.м. із загальної площі належних обом відповідачам об`єктів нерухомого майна 472,60 кв.м., що дорівнює 57 %, а площа об`єктів нерухомого майна, належних відповідачу ОСОБА_3 , із розташованих на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:004 за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року, становить 201,7 кв.м. із загальної площі 472,60 кв.м., що дорівнює 43 %.

Враховуючи наведене, з відповідача ОСОБА_1 на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області підлягає стягненню 57 % від 69839,64 грн., що становить 39808,59 грн., а з відповідача ОСОБА_3 - 43 % від 69839,64 грн., що становить 30031,05 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів 69839,64 грн. ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині розподілу судових витрат, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 39808,59 грн., а з відповідача ОСОБА_3 30031,05 грн..

В решті позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області 98090,99 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які мали сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходяться належні їй на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 29 грудня 2023 року по 31 грудня 2024 року рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та не підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та оскільки за подання позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню пропорційно до задоволення позову 1986,37 грн., а з відповідача ОСОБА_3 - 436,03 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн., з яких на користь відповідача з позивача підлягають стягненню пропорційно задоволенню апеляційної скарги 654,05 грн.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 1332,32 грн. (1986,37 грн. - 654,05 грн.).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року в частині солідарного стягнення на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 69839,64 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, а також в частині розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати задовольнити частково.

Стягнути на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області (Київська область Фастівський район с. Томашівка вул. Перемоги 9 ) з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) 39808,59 грн., а з відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) 30031,05 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які вони мали сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходились належні їм на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 01 січня 2023 року по 28 грудня 2023 року.

Стягнути на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1332,32 грн., з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 436,03 грн.

В решті позову Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області відмовити.

В частині стягнення на користь Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області з ОСОБА_1 93090,99 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які вона мала сплатити за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :01:006:004, на якій знаходяться належні їй на праві власності об`єкти нерухомого майна за період з 29 грудня 2023 року по 31 грудня 2024 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.