ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини,

В С Т А НО В И В:

В липні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір, ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона згідно із законом буде мати право в майбутньому, остання заповіла своєму сину ОСОБА_2 . Позивач вказав, що не мав можливості своєчасно звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку із тим, що на час смерті своєї матері проживав в США, дією в Україні воєнного стану та побоюванням за своє життя. З огляду на зазначене, звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.08.2025 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

12.08.2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 18.03.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав клопотання, в якому просив суд розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

В позовній заяві ОСОБА_2 послався на те, що він є сином ОСОБА_3 .

16.07.2019 року, ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В., та зареєстрований в реєстрі за №1657, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона згідно із законом буде мати право в майбутньому, заповіла своєму сину ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 16.08.2024 р., сектором державної реєстрації актів цивільного стану Згурівської селищної ради Броварського району Київської області.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У цивільному праві під поняттям «спадщина» розуміються матеріальні і нематеріальні цінності, права та обов`язки померлої фізичної особи, що переходить до спадкоємців.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, у постанові від 30 червня 2021 року №133/600/19.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, визначеного ст. 1270 ЦК України, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи.

Такі правові висновки, висловлені Верховним Судом у постанові від 17 липня 2024 року у справі №348/808/20.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини.

Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 4 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі №626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі №522/13476/23.

Отже, практика судів касаційної інстанції у цій категорії справ є незмінною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини зазначав,що проживав в США, дію в Україні воєнного стану та побоювання за своє життя.

Надаючи оцінку доводам позивача та наданим ним доказам, суд враховує, що позивач з моменту відкриття спадщини був обізнана про факт смерті матері, однак у визначений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, жодних дій на підтвердження свого волевиявлення на прийняття спадщини не вчинив, при цьому доказів поважності причин пропуску такого строку, які би свідчили про наявність об`єктивних обставин, які не залежали від його волі, та перешкоджали вчинити такі дії, суду не надав.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець має можливість подати заяву про прийняття спадщини особисто або за допомогою поштового чи електронного зв`язку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 759/12345/19, поважними причинами визнаються лише обставини, які об`єктивно унеможливлювали або суттєво ускладнювали подання заяви у встановлений строк, чого позивач не довів.

З огляду на викладене, за наявності сталої судової практики Верховного Суду з приводу вирішення судами питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, судом в межах розгляду даної справи не встановлено наявності у позивача об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які б можна було визнати поважними причинами неподання ним заяви про прийняття спадщини у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця.

Спадкоємець має право подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування. Позивач не був позбавлений можливості подати засобами поштового зв`язку до державної нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_3 протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

Отже, наведені обставини (проживання в США, дія в Україні воєнного стану, побоювання за своє життя) не є в розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України тими перешкодами, які унеможливлювали звернення ОСОБА_2 до нотаріуса. У позивача не існувало об`єктивних, непереборних, істотних труднощів подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, керуючись положеннями вищенаведеного діючого законодавства України, суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивача, оскільки він не надав суду належних та допустимих доказів відсутності можливості подати заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 , зокрема доказів того, що неподання до нотаріальної контори такої заяви у цей період було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього, що є наслідком відмови у задоволені заявлених позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Крім того, позивач посилаючись на те, що він є сином померлої ОСОБА_3 , не надав суду відповідних доказів наявності родинних відносин зі спадкодавцем, зокрема не подано свідоцтва про народження позивача.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Приписами ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позові), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 208, 209, 212, 213, 215-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05.11.2025 року.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА