Номер провадження: 22-ц/813/5307/25
Справа № 509/6588/23
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном подружжя та про розподіл спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

01 листопада 2023 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшов вищевказаний позов, предметом позову є поділ нерухомого майна, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач зазначив, що під час шлюбу за спільні кошти та спільну працю, сторонами було придбане нерухоме майно, в подальшому шлюбні відносини були припинені, в добровільному порядку відповідачка не бажає здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя.

Тому позивач просить суд розділити садовий будинок площею 85,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,06 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину садового будинку площею 85,90 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном подружжя, про розподіл спільного сумісного майна подружжя задоволено.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне нерухоме майно:

- земельну ділянку площею 0,06 га, цільове призначення для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- садовий будинок площею 85.9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер :02:001:0316, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 на 1/2 частину садового будинку загальною площею 85.9 кв.м., під літ. «А», ганок під літ. «а.а1», літній душ під літ. «Б», навіс під літ. «В.Г», споруди №1-7,1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 13 420 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог щодо спірної земельної ділянки та постановити нове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що спірна земельна ділянка була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , про що зазначено безпосередньо у договорі купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений 26 червня 2010 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання спільним сумісним майно подружжя та поділу майна подружжя в частині земельної ділянки.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що Позивач ОСОБА_2 є громадянином республіки Молдова.

17 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб.

28 травня 2010 року відповідач ОСОБА_1 продала квартиру, яка належала їй на праві приватної власності. Згідно з п.2 договору, правочин вчинено за 33 139 грн.

Під час шлюбу, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.06.2010, відповідачка ОСОБА_1 , купила земельну ділянку загальною площею 0,057 га, для ведення садівництва, кадастровий номер .02.001.0316 за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п.5 договору купівлю земельної ділянки вчинено за 196 598,70 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя в частині земельної ділянки, а тому підлягає перегляду в цій частині.

Так, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя в частині земельної ділянки, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до абз.2 п.8 договору купівлі продажу земельної ділянки, нотаріус роз`яснив продавцю заяву покупця ОСОБА_1 та заяву чоловіка покупця ОСОБА_2 про те, що майно яке є предметом правочину, не є спільною сумісною власністю подружжя тому, що ОСОБА_1 набуває вказане у договорі нерухоме майно у період шлюбу з ОСОБА_3 за свої особисті кошти, що підтверджено заявою чоловіка покупця ОСОБА_4 , у зареєстрованому шлюбі з яким вона перебуває, але позивач, ОСОБА_2 , заперечує факт купівлі земельної ділянки лише за особисті кошти відповідачки і наполягає на тому, що земельна ділянка була придбана за їх спільні кошти.

У процесі розгляду справи позивач ніякої домовленості з відповідачкою не підтвердив.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність доводів відповідача на уточнення та зміни до позовної заяви у частині внесення позивачем своєї частки коштів на придбання земельної ділянки та відсутності доводів щодо відступлення від рівності часток подружжя, спірна земельна ділянка належить сторонам у рівних частках, у зв`язку з цим в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Щодо позовних вимог про визнання спільним майном подружжя земельної ділянки.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження №61-2401св21)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження №14-94цс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження №61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що позовна вимога про визнання спільним сумісним майном подружжя земельної ділянки площею 0,06 га, цільове призначення для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є неналежним способом захисту, а тому у її задоволенні необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя (земельної ділянки).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Як вже зазначено колегією суддів, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (див. постанову Верховного Суду від 17 березня 2025 року в справі № 452/2094/21).

З урахуванням наведеного можна зробити висновок, що визначення правового режиму майна, яке було особистим майном одного з подружжя, після укладення договору купівлі-продажу цього майна із другим з подружжя між собою, передусім залежатиме від правового режиму грошових коштів, за які таке майно було придбано.

Якщо майно, яке є особистою приватною власністю одного з подружжя, купується за кошти, які належать другому з подружжю на праві особистої приватної власності, то здійснюється рівноцінний обмін, відповідно до якого той із подружжя, хто продавав майно, набуває право особистої приватної власності на грошові кошти, а інший з подружжя - безпосередньо на майно. Тобто, один з подружжя, відчужує особисте майно і отримує право особистої власності на відповідні грошові кошти. Якщо другий з подружжя купує майно за особисті кошти, то відповідно і у нього виникає право особистої приватної власності на таке майно. Фактично у такій ситуації подружжя діють як звичайні учасники цивільних відносин, тобто поза рамками правового режиму спільної сумісної власності подружжя, оскільки в такому випадку їх цивільно-правові відносини не ускладнені шлюбно-сімейними аспектами.

Належність грошових коштів до особистого майна одного з подружжя може визначатись законом, договором між подружжям, заявою одного з подружжя чи вже встановлюватися судом за фактичними обставинами справи щодо джерела походження таких коштів.

Подружжя не позбавляється права самостійно визначити правовий режим майна, яке є предметом купівлі-продажу, зокрема, зазначивши про це безпосередньо у договорі. Також правова природа грошових коштів, за які набувалося майно, може встановлюватися судом за фактичними обставинами справи щодо джерела походження таких коштів.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі №932/3041/22.

З матеріалів справи вбачається, що, спростовуючи презумпцію спільності майна подружжя, відповідач посилалась на пункт п. 8 договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Так, відповідно до абз.2 п.8 договору-купівлі продажу земельної ділянки від 26.06.2010, нотаріус роз`яснив продавцю заяву покупця ОСОБА_1 та заяву чоловіка покупця ОСОБА_2 про те, що майно яке є предметом правочину, не є спільною сумісною власністю подружжя тому, що ОСОБА_1 набуває вказане у договорі нерухоме майно у період шлюбу з ОСОБА_5 за свої особисті кошти, що підтверджено заявою чоловіка покупця ОСОБА_2 , у зареєстрованому шлюбі з яким вона перебуває.

Також у матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 , згідно із якої він свідчить та сповіщає, що земельна ділянка, що розташована на території Таїровської селищної ради у АДРЕСА_2 , придбавається його дружиною ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу з ним на її особисті кошти, у її особисту приватну власність, та що вищевказана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю їх подружжя (а.с. 138).

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що сам ОСОБА_2 під час придбання спірної земельної ділянки підтвердив, що даний об`єкт нерухомості придбавається за особисті кошти ОСОБА_1 , що також відображене у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 26.06.2010.

Сам по собі факт заперечення ОСОБА_2 купівлі земельної ділянки лише за особисті кошти відповідачки не є підставою для встановлення режиму власності як спільної сумісної власності, а належних і допустимих доказів позивачем на заперечення спростування презумпції спільності майна подружжя не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні вимог про поділ спільного майна подружжя (визнання права власності 1/2 частини земельної ділянки) необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині про визнання спільним сумісним майно подружжя та поділу майна подружжя в частині земельної ділянки з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року скасувати в частині позовних вимог щодо земельної ділянки.

Постановити у справі нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про:

визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,06 га, цільове призначення для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер :02:001:0316, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда