головуючий у суді І інстанції Хайнацький Є.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - позивач, АТ «Банк Кредит Дніпро») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 5752 від 13 вересня 2019 року у сумі 320 393 грн 67 коп., яка складається із: суми залишку простроченого кредиту 231 005,11 грн; суми прострочених відсотків 4,80 грн; суми прострочених комісій 89 383,76 грн та судовий збір у сумі 3 844,73 грн.

20 травня 2025 року представник позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на майно ОСОБА_1 в межах суми позовної заяви у розмірі 320 393,67 грн до виконання рішення суду у справі, а саме, на земельну ділянку, що належить відповідачу на праві власності, площею 0,25 га, кадастровий номер: :08:002:0117.

В обґрунтування заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» зазначала, що ОСОБА_1 , як позичальник за кредитом, почав порушувати його умови, протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків погашення заборгованості навіть після реструктуризації боргу, яка була проведена шляхом укладення з банком Додаткової угоди № 1/10082022 від 10 серпня 2022 року.

Враховуючи значну суму боргу та тривалість порушення з боку ОСОБА_1 умов кредитування, АТ «Банк Кредит Дніпро» 18 лютого 2025 року направило останньому вимогу про повернення кредиту, а також зазначило про несприятливі санкції, які можуть бути застосовані банком в разі подальшого невиконання кредитних зобов`язань з боку ОСОБА_1 . Дана вимога була проігнорована позичальником, борг погашено не було. В результаті після спливу строку погашення кредиту, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 320 393,67 грн. Як зазначав позивач, вищенаведені обставини вказують на наявність недобросовісності в діях ОСОБА_1 , оскільки отримавши кредитні кошти він ухилявся і ухиляється від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Позичальник не контактував з банком з приводу врегулювання проблемної заборгованості, яка виникла після реструктуризації боргу, та не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його бажання погашення наявного боргу. В свою чергу, АТ «Банк Кредит Дніпро» було вжито всіх заходів щодо інформування клієнта про заборгованість та необхідність її погашення, однак кредитні зобов`язання так і були залишені з його боку без виконання. Навіть при зверненні до суду з заявою про стягнення заборгованості, враховуючи поведінку та відношення відповідача до виконання кредитних зобов`язань, банк має небезпідставні побоювання, що позичальник буде і далі ухилятись від повернення кредитних коштів, а також вчиняти дії, спрямовані на унеможливлення виконання майбутнього рішення по справі. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року в задоволенні заяви представника позивача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Гайдо Олени Валеріївни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Гайдо Олена Валеріївна звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що не взявши до уваги та не здійснивши належну оцінку наданих банком доказів та представлених доводів недобросовісності дій відповідача при виконанні кредитних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутністьнеобхідності в забезпеченні позову.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що право власності ОСОБА_1 на майно є неоспорюваним та беззаперечним, він має можливість розпорядитись ними на свій розсуд і в будь-який момент. Це є очевидним, а тому, для попередження подальших недобросовісних дій з його боку та ефективності судового захисту, АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» і звернулось до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши актуальну практику Верховного Суду, викладену у постановах від 3 березня 2023 року у справі № 905/448/22, від 7 квітня 2025 року справа № 915/1386/24 та від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23, та доводи банку щодо підстав забезпечення позову, застосував стосовно позивача завищені стандарти доказування, вказуючи тим самим на відсутність доказів обставин (можливості відчуження майна та коштів), які не потребують доведення.

Звертає увагу, що суд при дослідженні співмірності заходів забезпечення позову позовним вимогам, може додатково врахувати вартість майна, на яке вимагається накласти арешт, тільки якщо до суду були надані відповідні докази, які б підтверджували його вартість. У протилежному випадку співмірність визначається співставленням негативних наслідків для відповідача, які можуть настати у разі задоволення заяви про забезпечення позову, негативними наслідками для позивача, якщо заходи забезпечення позову не будуть застосовані. Тобто, вартість майна, на яке позивачем вимагається накладення арешту, не є визначальним критерієм в питанні відмови чи задоволення заяви про забезпечення позову. Так само вартість майна не є визначальним критерієм для визначення співмірності, і в жодному разі не може з нею ототожнюватись.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Гайдо О.В. просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, що підтверджується рекомендованим повідомленням.

З огляду на вказане, керуючись положеннями статті 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

З наведених вищевказаних положень закону та правових висновків Великої Палати Верховного Суду вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та наявна реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Сам факт звернення позивача до суду не є підставою для забезпечення позову та не підтверджує факту ухиляння відповідача від виконання своїх боргових зобов`язань перед позивачем.

Також суд вказав, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували вартість зазначеної земельної ділянки. Внаслідок цього суд позбавлений можливості встановити співмірність заявленого заходу забезпечення позову розміру позовних вимог, що прямо суперечить ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 5752 від 13 вересня 2019 року у сумі 320 393 грн 67 коп., яка складається із: суми залишку простроченого кредиту 231 005,11 грн; суми прострочених відсотків 4,80 грн; суми прострочених комісій 89 383,76 грн та судовий збір у сумі 3 844,73 грн.

20 травня 2025 року представник позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» також звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно та грошові кошти ОСОБА_1 в межах суми позовної заяви у розмірі 320 393,67 грн до виконання рішення суду у справі, а саме, на земельну ділянку, що належить відповідачу на праві власності, площею 0,25 га, кадастровий номер: :08:002:0117.

Зазначав, що ОСОБА_1 , як позичальник за кредитом, почав порушувати його умови, протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків погашення заборгованості навіть після реструктуризації боргу, яка була проведена шляхом укладення з банком Додаткової угоди № 1/10082022 від 10 серпня 2022 року.

Враховуючи значну суму боргу та тривалість порушення з боку ОСОБА_1 умов кредитування, АТ «Банк Кредит Дніпро» 18 лютого 2025 року направило останньому вимогу про повернення кредиту, а також зазначило про несприятливі санкції, які можуть бути застосовані банком в разі подальшого невиконання кредитних зобов`язань з боку ОСОБА_1 . Дана вимога була проігнорована позичальником, борг погашено не було. В результаті після спливу строку погашення кредиту, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 320 393,67 грн. Як зазначав позивач, вищенаведені обставини вказують на наявність недобросовісності в діях ОСОБА_1 , оскільки отримавши кредитні кошти він ухилявся і ухиляється від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Позичальник не контактував з банком з приводу врегулювання проблемної заборгованості, яка виникла після реструктуризації боргу, та не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його бажання погашення наявного боргу. В свою чергу, АТ «Банк Кредит Дніпро» було вжито всіх заходів щодо інформування клієнта про заборгованість та необхідність її погашення, однак кредитні зобов`язання так і були залишені з його боку без виконання. Навіть при зверненні до суду з заявою про стягнення заборгованості, враховуючи поведінку та відношення відповідача до виконання кредитних зобов`язань, банк має небезпідставні побоювання, що позичальник буде і далі ухилятись від повернення кредитних коштів, а також вчиняти дії, спрямовані на унеможливлення виконання майбутнього рішення по справі. Таким чином вказував, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Верховний Суд у своїх постановах звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22, Верховний Суд в постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23, в постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 450/177/24, в постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 760/18839/23.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Крім того, апеляційний суд враховує, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, про вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі №905/446/22.

Враховуючи майновий характер позовних вимог та за відсутності в матеріалах справи доказів щодо наявності у відповідача грошових коштів на банківських рахунках, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому на праві власності нерухомим майном, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів в разі задоволення позову в загальному розмірі 320 393,67 грн, що є значною сумою.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність доказів, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову у справі може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову, не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, та зроблені без належного з`ясування судом підстав та предмету позову.

Не можна також погодитись із висновком суду першої інстанції про не співмірність позовних вимог у зв`язку з тим, що позивачем не надано даних про вартість земельної ділянки, оскільки сума позову є досить значною, а вартість земельної ділянки не має визначального значення, оскільки матеріали справи не містять даних щодо можливості забезпечити позов за рахунок іншого майна.

Крім того, обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається (в порядку вжиття таких заходів) арешт, процесуальним законом не передбачено (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі №911/1695/18).

Таким чином, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року є помилковою та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву АТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, і у разі задоволення позову із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» може бути стягнуто 320 393,67 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_1 розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.

Апеляційний суд зауважує, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді арешту майна не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише обмежує його право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.

Обраний позивачем вид забезпечення позову у вигляді арешту майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому заява про забезпечення позову підлягає до задоволення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, постановлена помилково і підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про задоволення поданої заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що належить відповідачу на праві власності, площею 0,25 га, кадастровий номер: :08:002:0117.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення заяви Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову.

Вжити заходи забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер: :08:002:0117.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба