СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19352/25

пр. № 2/759/8422/25

05 листопада 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Чугай В.М., представника позивача - адвоката Даниленка П.О., представника відповідача - адвоката Скрицької Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві за правилами загаьного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 27.07.2020 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, що було еквівалентно 555 118,00 грн. відповідно до курсу НБУ станом на день укладення договору. Грошові кошти були повністю передані позивачем відповідачу, що останній підтвердив підписавши договір позики, який сторони посвідчили у нотаріуса. За умовами договору відповідач повинен був повернути позику у повному обсязі у строк до 16:00 год. 27.01.2022 року.

Позивач вказує, що відповідачем борг не повернуто в обумовлені строки та до тепер. На неодноразові звернення позивача щодо необхідності повернути грошові кошти відповідач не вчиняє будь-яких дій щодо повернення боргу.

Оскільки у п. 3.3. Договору сторони погодили, що сума боргу повертається позичальникм у національній валюті України за курсом продажу долара США, встановленого НБУ станом на день повернення коштів, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, що є еквівалентом 823 370,00 грн. Також позивач просить здійснити розподіл судових витрат.

Разом з позовом подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; загальна площа (кв.м.): 75,9, житлова площа (кв.м.): 52,8), та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Заява вмотивована тим, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливості недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Також невжиття заходу забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач зможе відчужити майно на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист. При цьому, накладення арешту на майно до вирішення спору по суті, не призведе до суттєвого обмеження прав відповідача а володіння, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

У зв`язку з зазначеним позивач просить вжити заходів забезпечення позову відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року застосовано захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; загальна площа (кв.м.): 75,9, житлова площа (кв.м.): 52,8), та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті.

03 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У поданому відзиві зазначено, що відповідачем у рахунок позики було отримано від позивача грошові кошти у розмірі 555 118,00 грн., а тому у позичальника виник обов`язок щодо повернення отриманих у позику грошових коштів у національній валюті України - гривні, а не у доларах США, про що у позові просить позивач. Відповідач просить суд застосувати до даних правовідносин правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.11.2022 року у справі № 301/2052/18. Також у відзиві зазначено, що сформовані позивачем вимоги не можуть бути задоволені судом, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечила, зважаючи на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

Судом встановлено, що 27.07.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстровано в реєстрі за №333.

Згідно з п. 1.1 Договору позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язувався повернути позику позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та строки, зазначені у Договорі.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 Договору сума позики складає 555 118 гривень 00 копійок, що еквівалентно 20 000 доларів США 00 центів відповідно до курсу Національного банку України, встановленого в день підписання цього Договору, який складає 27,7559 гривень за 1,00 долар США. Позика є безпроцентною, крім випадку, визначеного п. 3.6 цього Договору.

Умовами п. 2.1 Договору сторони обумовили, що позичальник зобов`язується повернути позикодавця суму позики у повному розмірі в строк 16:00 год. 27 січня 2022 року.

Факт отримання позичальником грошових коштів ОСОБА_2 підтвердив підписанням договору, про що зазначено у п. 3.1 Договору.

Так, у п. 3.1. Договору позики зазначено, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним суми позики у розмірі 555 118 гривень 00 копійок, що еквівалентно 20 000 доларів США 00 центів, відповідно до курсу Національного банку України, встановленого в день підписання цього договору.

Пунктом 3.3. Договору позики сторони погодили, що повернення суми позики чи її частини здійснюється готівковими коштами у національній валюті України за курсом продажу долару США, встановленого Національним банком України для здійснення кожного платежу за Договором. Тобто, у разі зміни курсу НБУ в порівнянні з курсом, що був зафіксований сторонами на дату укладення Договору позики (п.1.2 Договору) Сума позики чи її частина, яка підлягає поверненню у гривнях, коригується пропорційно такій зміні курсу на дату здійснення кожного платежу згідно договору позики.

Позивач вказує на те, що у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань щодо повернення коштів за договором позики виникла заборгованість, яка станом на 20.08.2025 року, еквівалентно курсу НБУ долара США до гривні складає 823 370,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернув.

У ході розгляду справи відповідач заперечував щодо задоволення позову, однак підтвердив факт отримання у борг від позивача грошових коштів у розмірі 555 118,00 грн. та наявність у нього обов`язку по поверненню позики у національній валюті України - гривні, а не в доларах США. Зазначене відображено у відзиві на позовну заяву.

Так, за змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Нормами ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до положень статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Таким чином, у порушення умов договору позики, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно з ст. 617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (стаття 530 ЦПК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому.

Позивач звертався до відповідача із претензією (вимогою) щодо повернення взятих у борг грошових коштів. Однак, вказана вимога залишена без реагування.

Факт отримання у борг відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 555 118,00 грн. та наявність у нього обов`язку по поверненню позики у національній валюті України - гривні підтверджується змістом договору позики (п. 3.1) та наданими стороною відповідача поясненнями.

Отже, відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявність боргу за Договором позики від 27 липня 2020 перед позивачем.

Дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам у справі, враховуючи те, що зобов`язання відповідач за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем, у повному обсязі не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, отриманих за договором позики від 27 липня 2020 року, оскільки відповідач не виконує взяті на себе за Договором зобов`язання, грошові кошти у розмірі позики в національній валюті на загальну суму 555 118,00 грн. позивачу не повернуто, тому дана заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку.

Суд бере до уваги те, що згідно з висновками Верховного Суду, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику, а тому суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми у тій валюті, яка визначена договором позики.

Суд враховує, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані кошти гривнях у сумі 555 118,00 грн., про що сторони вказали у п. 3.1 Договору позики, а не в іноземній валюті, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума позики у розмірі 555 118,00 грн., оскільки у позичальника виник обов`язок повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка була отримана у позику.

При цьому, безпідставними є твердження відповідача про те, що сформовані позивачем вимоги не можуть бути задоволені судом, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки предметом даного спору є саме невиконання позичальником свого грошового зобов`язання перед позикодавцем щодо повернення отриманих у позику грошових коштів згідно з п. 3.1. Договору позики від 27.07.2020 року, що фактично визнано останнім.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 5 551,18 грн. (555 118 / 824 370 * 8 243,70).

Керуючись статтями 526, 530, 533, 549, 625, 629, 759, 1046-1051 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошові кошти за Договором позики від 27 липня 2020 року у розмірі 555 118 (п`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч сто вісімнадцять) гривень 00 копійок.

В інші частині заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 5 551 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 18 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.О. Горбенко