Дата документу 21.10.2025 Справа № 335/1489/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/1489/25 Головуючий у І інстанції: Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/1729/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого Олексія Володимировича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого О.В. через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

В обґрунтування позову зазначено, що у кримінальному провадженні № 0000484 від 10 жовтня 2014 року ОСОБА_1 24.01.2018 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у справі № 335/13319/18, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діях ОСОБА_1 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст.191 КК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в справі № 335/13319/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати касаційного кримінального суду Верховного Суду від 30 березня 2023 року касаційне провадження за касаційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою прокурора Якушева Ю.С. від касаційної скарги.

Позивач безпідставно перебував під кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів протягом 54 місяців 18 днів а саме: з 24.01.2018 до 31.12.2018 - 11 місяці 7 днів; з 01.01.2019 до 31.12.2019 - 12 місяців; з 01.01.2020 до 31.12.2020 - 12 місяців; з 01.01.2021 до 31.12.2021 д - 12 місяців; з 01.01.2022 до 11.08.2022 - 7 місяців 11 днів.

Протягом 2 місяців 24 днів відносно позивача діяв запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (з 01.03.2019 до 24.05.2019).

Оскільки прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2021, він не набрав законної сили та не виконувався.

Внаслідок цього, позивач був позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном, на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019.

З березня 2010 року позивач обіймав посаду члена наглядової ради ПрАТ «Запоріжзв`язоксервіс», яке є фінансовою установою та надає послуги з переказу коштів на підставі ліцензії Національного банку України.

За положеннями законодавства України керівники фінансових установ повинні мати бездоганну ділову репутацію.

Кримінальне переслідування відносно позивача з боку органів прокуратури Запорізької області, завдало шкоди його діловій репутації, як керівника відомої фінансової установи, завдано істотної шкоди і його особистому моральному стану.

Оскільки існує виправдувальний вирок суду щодо позивача, він з впевненістю і на законних підставах заявляє про безпідставність обвинувачень на його адресу з боку органів прокуратури Запорізької області.

Увесь цей час, поки позивач піддавався безпідставному кримінальному переслідуванню з боку органів прокуратури Запорізької області та доволі частою періодичністю "поливання брудом" засобами масової інформації - він, як порядний та законослухняний громадянин України, відчував себе вкрай пригніченим та морально деморалізованим.

Перебуваючи в такому стані дуже важко виконувати свої обов`язки, як члена наглядової ради фінансової установи, а також приховувати свої моральні страждання від працівників та своїх знайомих у повсякденному житті.

Вкрай нестерпним морально було і є те, що позивача безпідставно звинувачували у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення. Навіть після набрання чинності виправдувального вироку з боку Запорізької обласної прокуратури на його адресу не було принесено жодних вибачень.

Мінімальний розрахунок розміру моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом складає 54 місяці 18 днів х 8000 грн = 436800 гривень.

Законодавець визначив, що одна мінімальна заробітна плата за кожен місяць перебування під слідством чи судом - це мінімальний розмір розрахунку відшкодування моральної шкоди, завданої особі кримінальним переслідуванням.

ОСОБА_1 зазначав, що він є особою, яку безпідставно 54 місяці 18 днів обвинувачували у заволодінні 8 995 860,58 грн, у зв`язку з чим, він абсолютно не вважає, що сума в розмірі 436800 грн є достатнім рівнем сатисфакції.

У третьому пункті резолютивної частини висновку експерта № 3 за результатами проведення експертного психологічного дослідження від 06.01.2025 зазначено, що ситуація притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Внаслідок психотравмувальної дії вказаної ситуації, підекспертному спричинені страждання (на моральному рівні), які, з урахуванням його індивідуально-психологічних особливостей, за параметрами глибини та тривалості змін у діяльності та у структурі особистості ОСОБА_1 є суттєвими.

Орієнтовний розмір відшкодування завданих ОСОБА_1 моральних страждань, що виникли внаслідок притягнення невинуватого до кримінальної відповідальності з обвинувачення у здійсненні тяжкого злочину може становити 810 мінімальних заробітних плат.

Позивач переконаний у тому, що оскільки Держава Україна в особі прокурора Запорізької обласної прокуратури не довела його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення у заволодінні грошовими коштами в сумі 8 995 860,58 грн, він має повне моральне право, з урахуванням висновку експерта, вимагати з Держави Україна, державні службовці якої порушили його нормальний, звичайний людський моральний стан, співрозмірної сатисфакції у грошовому еквіваленті в сумі 6 480 000 грн.

Визначений позивачем розмір завданої йому моральної шкоди не є його примхою. Це адекватний і співрозмірний розмір морального відшкодування Державою Україна громадянину України за діяльність її державних службовців (слідчих, прокурорів, оперативних співробітників), які в гонитві за статистичними показниками, своєї бурхливої діяльності, порушили його нормальний ритм життя та моральний спокій. Саме завдяки їх діям (слідчих та прокурорів Запорізької обласної прокуратури) він, замість спілкування зі своїми близькими, друзями та знайомими, а це є порушенням нормальних життєвих зв`язків та відносин з оточуючими людьми, був вимушений майже 6 років спілкуватись з адвокатами та правниками, розбиратись у нормах кримінально-процесуального законодавства. Поновлення цих зв`язків потребуватиме часу та додаткових зусиль, оскільки були втрачені загальні теми для спілкування (крім теми притягнення його до кримінальної відповідальності за надуманим обвинуваченням).

Одним із найнегатівніших наслідків притягнення його до кримінальної відповідальності за «вчинення» особливо тяжкого злочину, позивач вважає розірвання шлюбу, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2020. Дванадцять років спільно життя було перекреслено «завдячуючи» діям правоохоронців.

12.02.2019 між ОСОБА_1 та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2019.

У період дії зазначеного договору адвокат Ткаченко Д.С. надав позивачу правову допомогу на загальну суму 42000 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивач перерахував у повному обсязі.

01.01.2020 між ОСОБА_1 та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2020.

У період дії зазначеного договору адвокат Ткаченко Д.С. надав позивачу правову допомогу на загальну суму 12000 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплату гонорару адвоката позивач здійснив у повному обсязі.

01.01.2021 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2021.

У період дії зазначеного договору адвокат Ткаченко Д.С. надав позивачу правову допомогу на загальну суму 24000 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката внесена позивачем у повному обсязі.

01.01.2022 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2022.

У період дії зазначеного договору адвокат Ткаченко Д.С. надав позивачу правову допомогу на загальну суму 1500 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем здійснена у повному обсязі.

01.01.2023 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2023.

У період дії зазначеного договору адвокат Ткаченко Д.С. надав позивачу правову допомогу на загальну суму 3000 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплату гонорару адвоката позивач здійснив у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

З огляду на зазначене, за отриману правову допомогу в межах досудового розслідування кримінального провадження № 0000041 від 31.01.2018 та судового розгляду кримінального провадження №335/13319/18, позивач витратив 82500 грн.

01.07.2024 між ОСОБА_1 та адвокатом Гнідим О.В. укладено договір про надання правової допомоги № 01/07-2024 щодо захисту його прав та законних інтересів, пов`язаних із відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи складає 23000 грн.

04.12.2024 між Ганзіною Г.О. та судовим експертом Барнаш Г.В. укладено договір на проведення психологічного дослідження.

На виконання вказаного договору, експерт Барнаш Г.В. провела експертне дослідження та склала відповідний висновок № 3 від 06.01.2025.

Позивач за проведення судовим експертом Барнаш Г.В. експертного дослідження та складання висновку сплатив 15000 гривень.

Таким чином, загальний попередній розрахунок судових витрат становить 38000 гривень.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого О.В. просив суд стягнути на його користь із Державного бюджету України 6480000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, 82500 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 38000 гривень судових витрат.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000 гривень, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 82500 гривень, в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу 14000 гривень та судових витрат на проведення експертного дослідження 2475 гривень. Всього стягнуто 1098975 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині стягнення судових витрат, ДКС України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року в частині присудження до стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на відшкодування судових витрат на правничу допомогу в розмірі 14000 грн та витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 2475 грн, ухвалити в цій частині нове рішення про відмові в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, всупереч приписам п. 3 ч. 2 ст. 141 та п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, стягнув витрати на правничу допомогу адвоката не зі сторони у справі, а з Державного бюджету України, не звернувши уваги на те, що Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі, а ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачає права у особи на відшкодування судових витрат, понесених у цивільній справі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норма матеріального права, порушення норм процесуального права, просить змінити рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди та змінити розподіл судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що сума відшкодування моральної шкоди 1000000 грн не відповідає принципами розумності, справедливості та співмірності, не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру такого відшкодування до мінімально гарантованого державою, яке буде достатнім для поновлення порушених прав позивача.

Крім того, під час визначення суми відшкодування судових витрат у справі, суд першої інстанції не врахував, що позов задовольняється частково, а тому розмір таких витрат має бути пропорційним до задоволених позовних вимог.

Також не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також просить стягнути з держави Україна 4800 грн витрат на правничу допомогу, яких він зазнав під час розгляду справи в апеляційному суді.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що визначаючи розмір відшкодування позивачу за спричинені моральні страждання за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності протягом 54 місяців 18 днів, більше переймався питанням надмірності навантаження на бюджет, а не на належне та достатнє забезпечення державою Україна відновлення людиною її морального стану. Заявлений розмір моральної шкоди не взято зі стелі, він заснований на тяжкості обвинувачення, висновку експерта та інших доказах у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого О.В. Запорізька обласна прокуратура просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивач просить суд про відшкодування моральної шкоди в розмірі, що у 15 разів перевищує мінімальний, визначений законом. Однак, висновок експерта, яким позивач обґрунтував розмір відшкодування, має тільки рекомендаційний характер і не є беззаперечним підтвердженням розміру завданої шкоди.

20 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого О.В. у вигляді таблиці з почерговим роз`ясненням вимушених негативних змін в його житті внаслідок кримінального провадження, доказів якими вони підтверджуються та підставами його незгоди з висновками суду першої інстанції в їх оцінці.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Гнідой О.В. наполягали на задоволенні апеляційної скарги позивача, рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2025 року просили скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.

Представник ДКС України Кріль Ю.А. наполягала на задоволенні апеляційної скарги управління, скасуванні оскаржуваного рішення в частині стягнення з Держави судових витрат та ухваленні в цій частині нового рішення про відмову у стягненні судових витрат.

Прокурор Галагуз М.О. наполягав на задоволені апеляційної скарги прокуратури, зміні оскаржуваного рішення шляхом зменшення розміру моральної шкоди та пропорційного вирішення розподілу судових витрат.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ДКСУ України та ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого О.В. слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури слід частково задовольнити з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення повною мірою не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахувавши характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, значну тривалість розгляду справи (більше чотирьох років), що є надмірною та такою, що не відповідає вимогам розумного строку, тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах; ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; взявши до уваги, що під час досудового розслідування до позивача були застосовані запобіжні заходи, арешт майна, ряд інших слідчих дій (зокрема оголошення формального розшуку підозрюваного з повідомлення про це на загал, неодноразове звернення з клопотаннями про його затримання), розповсюдження про нього компрометуючої інформації на різних інтернет-ресурсах, дійшов висновку, що з урахуванням вимог виваженості та справедливості розмір завданої моральної шкоди потрібно визначити в загальній сумі 1000000 грн, що у більше чим 2 рази перевищує мінімальний розмір такого відшкодування, передбачений спеціальним Законом, а тому, за встановлених судом обставин, може в повній мірі рахуватися належною сатисфакцією для позивача. Також, в свою чергу, розмір такого відшкодування не буде надмірним тягарем для державного бюджету.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 24.01.2018 слідчим ОВС слідчого відділу прокуратури Запорізької області Чапалою К.Г. у кримінальному провадженні № 0000484 від 10.10.2014 складено повідомлення про підозру відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 25.01.2018 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, яке направлено підозрюваному відповідно до вимог глави 11 розділу ІІ КПК України (а.с.26-31, Т.1).

31 січня 2018 року прокурором першого відділу процесуального керівництва управління з розслідувань кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Запорізької області Якушевим Ю.С. прийнято постанову про виділення матеріалів досудового розслідування. У резолютивній частині зазначеної постанови вказано про виділення з матеріалів кримінального провадження №0000484 від 10.10.2014 копії матеріалів відносно підозрюваного за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України ОСОБА_1 (а.с.14, Т.1).

Виділеним матеріалам з кримінального провадження № 0000484 від 10.10.2014 року, присвоєно в ЄРДР № 0000041 від 31.01.2018 року (а.с.19, Т.1).

21.03.2018 слідчим прокуратури області Чапалою К.Г. ухвалено постанову про оголошення підозрюваного ОСОБА_1 у розшук та зупинення досудового розслідування (а.с.33-37, Т.1).

У мотивувальній частині вказаної постанови слідчий стверджує, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру 20.09.2017 (а.с.36 на звороті, Т.1), а також те, що ОСОБА_1 скоїв злочин, передбачений ч. 5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України.

04.04.2018 прокуратурою області було розміщено на офіційному інтернет - ресурсі прокуратури Запорізької області - https://zap.gp.gov.ua, оголошення про те, що розшукується ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за скоєння особливо тяжкого злочину, з наведенням обставин його вчинення. Розшук здійснюється Дніпровським відділом поліції ГУНП в Запорізькій області.

25 квітня 2018 року, на той час слідчий прокуратури Запорізької області Чапала К.Г., за погодженням з прокурором обласної прокуратури Якушевим Ю.С., звернувся до слідчого судді з клопотанням, яким просив надати дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою його приводу до суду для участі в розгляді клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.20-25, Т.1).

Зі змісту зазначених документів слідує, що в клопотанні про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначено, що ОСОБА_1 20.09.2017 повідомлено обґрунтовану підозру, надалі у постанові про виділення матеріалів досудового розслідування зазначено, що останньому повідомлено про підозру 25.01.2018, а в матеріалах провадження наявне повідомлення про підозру від 24.01.2018.

На зазначені недоліки та неточності звернув увагу слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя (станом на 01.05.2025 перейменовано на Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя) в ухвалі по справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/3255/2018) від 26.04.2018 за результатами розгляду клопотання про дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_1 з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000041 від 31.01.2018, який в його задоволенні відмовлено (а.с.32, Т.1).

Відповідно до вимоги УІТ (ВІТ) ГУМВС по Україні вих. 611/6-2019-30 від 11.01.2019 (довідка № ) сформовано запит у кримінальному провадженні №0000041 від 31.01.2018 щодо наявності судимостей у ОСОБА_1 (російською мовою ОСОБА_2 он же ОСОБА_2 ). До розшукової інформації долучено фото, на якому начебто зображено обличчя останнього. Разом з тим, при його огляді під час судового розгляду, встановлено, що на ньому зображено не ОСОБА_1 (а.с.38-39, Т.1).

10 січня 2019 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області майором поліції Танкушиною Т.Ю. подано до слідчого судді клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою його приводу до суду для участі в розгляді клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.40-46, Т.1).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11.01.2019 у справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/431/2019), клопотання слідчого про дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою його приводу до суду для участі в розгляді клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено та надано дозвіл на затримання з метою приводу позивача для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с. 47-50, Т.1).

01.03.2019 слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області о 10 годині 35 хвилин складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину. Фактичне затримання відбулось о 08 год. 11 хв. без участі захисника позивача - адвоката Ткаченко Д.С. Надалі адвокату було надано можливість надати позивачу правову допомогу вже під час складання протоколу про його затримання (а.с.51-53, Т.1).

01.03.2019 відбулось судове засідання під час проведення якого розглядалось клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 07.05.2018 (а.с.54-59, Т.1).

01.03.2019 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя винесено ухвалу в справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/430/2019), якою клопотання слідчого залишено без задоволення. Проте, відносно позивача судом було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на певний час доби, заборонивши у нічний час з 23-00 год. до 06-00 год. наступної доби залишати місце проживання та визначено строк дії вказаної ухвали до 01.05.2019 (а.с.60-61, Т.1).

04.03.2019 року, слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя постановлено ухвалу у справі № 335/4697/18 (провадження 1-кс/335/1714/2019), якою накладено арешт на майно, що на праві власності належить ОСОБА_1 , а саме: - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 102,74 кв.м.; - квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 151,58 кв.м (а.с.62-70, Т.1).

26.04.2019 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя розглянуто клопотання прокурора відділу прокуратури Запорізької області Якушева Ю.С. про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту позивачу. За результатом розгляду вказаного клопотання постановлено ухвалу у справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/3034/2019), якою клопотання прокурора задоволено та ОСОБА_1 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту шляхом заборони у період доби з 23-00 год. до 06-00 год. наступної доби залишати місце проживання в межах строку досудового розслідування кримінального провадження №0000041 від 31.01.2019 з 26.04.2019 по 24.05.2019 включно та визначено строк дії вказаної ухвали до 24.05.2019 (а.с.71-75, Т.1). Відомостей про оскарження позивачем цієї ухвали слідчого судді з підстав допущення помилок чи розгляду клопотання поза межами строку досудового розслідування не виявлено, зазначене рішення суду набрало законної сили.

24 грудня 2021 року вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя в справі № 335/13319/18 (провадження № 1-кп/335/196/2021), ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діях останнього є склад зазначеного кримінального правопорушення. Так, у вироці судом зазначено, що кримінальне провадження відносно Позивача за ст. 191 КК України не порушувалось, оскільки до ЄРДР відповідні відомості не вносились. Суд дійшов висновків, що здійснення досудового розслідування без внесення (своєчасного внесення) відповідних даних до ЄРДР, є незаконним, а тому отримані під час розслідування докази є недопустимими. Зокрема, недопустимим було визнано і висновок експертів № 134/15 комплексної судово-економічної та комп`ютерно-технічної експертизи від 24.09.2015. Саме в цьому висновку експерти вказали на спричинення деяким комунальним підприємствам міста Запоріжжя матеріальних збитків на суму 8 995 860,58 грн. Саме ця сума спричинених збитків була вказана в підозрі, яка була вручена мені, а в подальшому і в обвинувальному акті (а.с. 76-98, Т.1).

Цим же вироком скасовано накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019 по справі № 335/4697/18, арешт квартири загальною площею 151,58 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 (а.с. 98, Т.1).

Вказані у виправдувальному вироку висновки суду свідчать про те, що кримінальне провадження відносно позивача у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства України не порушувалось, а обшуки проводились на підставі ухвал слідчих суддів за клопотаннями слідчих, які погоджені неуповноваженими прокурорами.

11 серпня 2022 року Запорізьким апеляційним судом вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя в справі № 335/13319/18 (провадження № 1-кп/335/196/2021), залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення (а.с.99-105, Т.1).

30.03.2023 Верховним Судом колегією суддів Першої судової палати касаційного кримінального суду постановлено ухвалу, якою касаційне провадження за касаційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24.12.2021 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.08.2022 відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою прокурора Якушева Ю.С. від касаційної скарги (а.с.131-136, Т.1).

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під кримінальним переслідуваням з боку правоохоронних органів протягом 54 місяців 18 днів, а саме: - з 24.01.2018 року по 31.12.2018 року - 11 місяці 7 днів; - з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 12 місяців; - з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 12 місяців; - з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 12 місяців; - з 01.01.2022 року по 11.08.2022 року - 7 місяців 11 днів.

Протягом 2 місяців 24 днів відносно позивача діяв запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з обмеженнями щодо залишення свого місця проживання у нічний час доби (з 01.03.2019 по 24.05.2019 року).

Оскільки прокурором було подано апеляційну скаргу на вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24.12.2021, останній не набрав законної сили та не виконувався.

Внаслідок цього, позивач був позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном, на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019.

З березня 2010 року позивач обіймав посаду члена наглядової ради приватного акціонерного товариства «Запоріжзв`язоксервіс», яке є фінансовою установою та надає послуги з переказу коштів на підставі ліцензії Національного банку України.

Зазначенні обставини представниками відповідачів не оспорювалися, сторонами визнані, тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, суд вважає їх доведеними.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя (станом на 01.05.2025 перейменовано на Дніпровський районний суд міста Запоріжжя) від 13.03.2020 у справі №334/7337/19 (провадження № 2/334/1379/20) позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 13 вересня 2008 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №480. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1750 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.137-139, Т.1).

Відповідно до висновку експерта № 3 за результатами проведення експертного психологічного дослідження від 06.01.2025, зазначено, що ситуація притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Внаслідок психотравмувальної дії вказаної ситуації, підекспертному спричинені страждання (на моральному рівні), які, з урахуванням його індивідуально-психологічних особливостей, за параметрами глибини та тривалості змін у діяльності та у структурі особистості ОСОБА_1 є суттєвими. Орієнтовний розмір відшкодування завданих ОСОБА_1 моральних страждань, що виникли внаслідок притягнення невинного до кримінальної відповідальності з обвинувачення у здійсненні тяжкого злочину може становити 810 (вісімсот десять) мінімальних заробітних плат (а.с.107-130, Т.1).

12.02.2019 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2019 (а.с. 140, Т.1).

У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 42 000 (сорок дві тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 141-147, Т.1).

01.01.2020 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2020 (а.с.148, Т.1).

У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 149-160, Т.1).

01.01.2021 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2021 (а.с. 161, Т.1).

У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 24000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 162-177, Т.1).

01.01.2022 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2022 (а.с. 178, Т.1).

У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 179-184, Т.1).

01.01.2023 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2023 (а.с. 185, Т.1).

У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 3000 (три тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 186-187, Т.1).

З огляду на зазначене, за отриману правову допомогу в межах досудового розслідування кримінального провадження № 0000041 від 31.01.2018 та судового розгляду кримінального провадження №335/13319/18, позивачем було витрачено 82 500 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

У цій справі сторони не оспорюють тривалості перебування позивача під слідством, однак позивач і прокуратура не погоджуються із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

За положеннями статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі визначити й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такі висновки підтверджені сталою практикою Верховного Суду, зокрема в постановах від 16 січня 2025 року в справі № 607/21506/23, від 24 грудня 2024 року в справі № 740/6706/23, від 11 грудня 2024 року в справі № 740/463/22 та інших.

У цій справі встановлено, що період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням з 24.01.2018 (дата повідомлення про підозру) по 11.08.2022 (ухвалення рішення Верховним Судом) становить 54 місяці 18 днів.

Таким чином, гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди для позивача складає 436800 грн (54 місяці х 8000 грн = 432 000 грн; 18 днів - 18 х 8000 / 30 = 4800 грн).

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

У справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 521/1347/18, від 16 серпня 2023 року у справі № 466/2780/21 викладено правовий висновок, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач довів, що внаслідок необґрунтованого пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та порушення розумних строків розгляду кримінального провадження він більше чотирьох років фактично перебував у невизначеному стані, у зв`язку з чим його права обмежувались.

Весь цей час позивач не міг відносно вільно пересуватись (відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з обмеженнями щодо залишення свого місця проживання у певний період доби), даний запобіжний захід відносно нього діяв протягом 2 місяців 24 днів (з 01.03.2019 по 24.05.2019), був змушений з`являтись до органів досудового розслідування та відвідувати судові засідання, за власний кошт уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом в межах кримінального провадження та задля захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Безпідставне перебування ОСОБА_1 в статусі підозрюваного та обвинуваченого в будь-якому випадку змінило звичайний уклад його життя, змушувало витрачати значну частину свого часу, зусиль та інших ресурсів на здійснення юридичних кроків, спрямованих на свій захист та відновлення своєї репутації, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, викликало такі негативні емоції як тривога, страх, занепокоєння, з врахуванням його віку та стану здоров`я. Оприлюднення інформації про розшук ОСОБА_1 у зв`язку з кримінальним переслідуванням на офіційному сайті прокуратури з викладенням змісту оголошення у стверджувальній формі про його винуватість негативно вплинуло на його ділову репутацію та авторитет.

Однак, апеляційний суд вважає влучним зауваження суду про те, що межі критики та оцінки щодо поведінки осіб, що обіймають керівну посаду є ширші, ніж межі оцінки та критики поведінки пересічного громадянина. Позивач, вступаючи на посаду керівника установи, та, обираючи такий кар`єрний шлях, повинен був бути готовим до прискіпливої уваги з боку суспільства.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався за психологічною допомогою протягом листопада 2019 року - березня 2020 року, загальна кількість звернень до практичного психолога ОСОБА_7 склала 18. Психологічна допомога позивачу надавалась щотижнево у форматі індивідуальних психологічних консультацій тривалістю година кожна. Причина звернення: первинний запит гостра емоційна реакція болю, сорому та нервового виснаження на несправедливе звинувачення у скоєнні особливо важкого кримінального злочину й різке погіршення самопочуття, як на фізичному, так і на ментальному і психоемоційному рівнях. Вторинний запит скарги на фізичне самопочуття: якість сну, психосоматичні розлади, емоційні психологічні труднощі, що виникли на фоні розлучення у стосунках з дружиною та синами ОСОБА_8 і Нікітою.

Проте, правильним є висновок суду про те, що позивач не надав суду належних доказів, зокрема медичних документів, на підтвердження того, що зазначені захворювання позивача мають причинно-наслідковий зв`язок з діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що проводились у межах кримінальних проваджень № 0000484 та №0000041.

Колегія суддів вважає, що ті суттєві негативні проблеми, які виникли у житті позивача у зв`язку з його переслідуванням у кримінальному провадженні, могли вплинути і на його сімейне життя, однак такі зміни не можуть бути підставою для стягнення моральної шкоду у заявленому позивачем розмірі. У справі відсутні докази того, що саме наявність кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 стали єдиною причиною для розірвання шлюбу та погіршення стосунків у його сім`ї.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, у рішенні суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів від 13.03.2020 не було встановлено, що причиною для розірвання шлюбу стало саме таке переслідування чи негативна репутація позивача у зв`язку з його звинуваченням у вчиненні злочину. Натомість, позивач зазначала, що вона разом з дітьми проживають окремо від ОСОБА_1 , діти перебувають на повному її утриманні, що стало підставою для заявлення позовних вимог про стягнення аліментів з їх батька. В той же час, ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні не заперечували щодо розірвання шлюбу, не клопотали про надання сторонам строку для примирення, а лише заперечували щодо розміру аліментів, вказавши про наявність у нього й іншої дитини.

Колегія суддів враховує, що визначення розміру моральної шкоди є правом суду, розмір грошового відшкодування визначається судом з урахуванням обсягу страждань, обмежень прав під час кримінального провадження, характеру порушення, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

На думку колегії суддів, з урахуванням встановлених обставин у цій справі, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який слід стягнути з Держави на користь позивача, в сумі 1000000 грн, що у більше чим 2 рази перевищує мінімальний розмір такого відшкодування, передбачений спеціальним законом, є обґрунтованим, відповідає засадам верховенства права, вимогам розумності, виваженості і справедливості.

При цьому суд першої інстанції врахував характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, інші негативні наслідки морального характеру, конкретні обставини цієї справи, значну тривалість розгляду справи (більше чотирьох років), що є надмірною та такою, що не відповідає вимогам розумного строку, тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах; ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; взявв до уваги, що під час досудового розслідування до позивача були застосовані запобіжні заходи, арешт майна, ряд інших слідчих дій (зокрема оголошення формального розшуку підозрюваного з повідомлення про це на загал, неодноразове звернення з клопотаннями про його затримання), розповсюдження про нього компрометуючої інформації на різних інтернет-ресурсах.

Такий висновок суду враховує вимоги виваженості та справедливості, адже розмір відшкодування у 1000000 грн є належною сатисфакцією для позивача, а також не буде надмірним тягарем для державного бюджету.

Натомість розмір збільшення розміру відшкодування до 6480000 грн, як того просить позивач, є надмірним та необґрунтованим, не відповідає засадам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що заявлений ним розмір моральної шкоди узгоджується з висновком спеціаліста практичного психолога ОСОБА_7 № 3 за результатами проведення експертного психологічного дослідження від 06.05.2025 згідно заяви ОСОБА_1 від 28.11.2024, а тому на його користь підлягає відшкодуванню 6480000 грн помилкові, оскільки висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 зазначила, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суд повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Колегія суддів враховує, що зазначені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі обставини на підтвердження завдання йому моральної шкоди: порушення звичного способу життя та соціальних зв`язків, погіршення емоційного стану, погіршення стосунків у сім`ї, зокрема, з трьома неповнолітніми дітьми, втрата ділової репутації, моральні переживання за фінансовий стан, обмеження у праві розпоряджатися майном, погіршення здоров`я, є суттєвими, що вплинуло на збільшення розміру мінімального відшкодування, однак з урахуванням вищенаведених обставин, не є такими, які об`єктивно свідчать про наявність підстав для збільшення розміру моральної шкоди майже у 15 разів порівняно з мінімальним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, що у відшкодуванні витрат та правничу допомогу у цивільній справі з Державного бюджету України слід відмовити, оскільки ці витрати повинні бути відшкодовані з винних осіб, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, так як було встановлено, що позов було подано в порядку відшкодування шкоди громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду тобто держаними органами і компенсуються вони з Державного бюджету України.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України визначено, що учасником цивільних правовідносин у тому числі є держава Україна.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення правових норм ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц).

Аналогічний висновок неодноразово був викладений Великою Палатою Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28), від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17.

Зазначене також узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.07.2023 у справі № 373/1293/20.

Враховуючи вказані норми права та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь через відповідні органи державної влади (Запорізька обласна прокуратура. Держана казначейська служба України), а тому понесені судові витрати, з урахуванням п. З ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача держави Україна (з Державного бюджету України).

Зазначений підхід до стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України відповідає усталеній практиці Верховного Суду, сформованій у аналогічних правовідносинах, зокрема, у постановах від 29.05.2023 у справі № 336/5109/19, від 31.10.2018 у справі № 383/596/15, від 07.07.2021 у справі № 335/10173/19, від 11.05.2022 у справі № 201/4534/20, від 11.08.2022 у справі № 703/468/21.

Крім того, Велика Палата також неодноразово зазначала, що під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Така практика є сталою.

З огляду на вищевикладене, факт зазначення відповідачем у цій справі, зокрема, Запорізької обласної прокуратури не свідчить про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а зазначений орган.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Так, висновки, викладені в оскаржуваному судовому рішенні не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного суду, на які посилається позивач.

Наприклад, у справі № 317/2638/24 судом касаційної інстанції взагалі не аналізувались доводи щодо конкретного порядку стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, тому в ній відсутній правовий висновок саме з цього питання.

Також безпідставними є посилання Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі на необхідність врахування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, адже відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд, обираючи та застосовуючи норму права до спірних правовідносин, керується висновками Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильного застосування матеріального права, у зв`язку з чим, її слід залишити без задоволення.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то в суду відсутні підстави для відмови в стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час визначення суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. У справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги прокуратури щодо непропорційності стягнутих судом витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі є слушними, адже, вирішуючи питання стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції не врахував пропорційності задоволених позовним вимог, що стало причиною помилкового висновку суду про стягнення з Держави 14000 грн таких витрат.

З огляду на вищевикладене, враховуючи відсоток задоволених позовним вимог (16,50%), у цій справі розмір відшкодування судових витрат на правничу допомогу слід зменшити до 3795 грн (23000 / 100 х 16,50).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального права, однак припустився помилки під час визначення суми понесених позивачем витрат на правничу допомоги, не врахувавши пропорційності задоволених позовних вимог, рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року в частині стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу слід змінити, зменшивши розмір таких витрат до 3795 грн, у зв`язку з чим, апеляційні скарги ДКСУ та ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого О.В. слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково; а в іншій частині рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнідого Олексія Володимировича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року змінити в частині стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу, зменшивши їх до 3795 (три тисячі сімсот дев`яносто п`ять) гривень.

В іншій частині рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 31 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: