ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 331/2475/21

провадження № 61-11785св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (судді-доповідача), Калараша А. А., Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне Управління держпраці в Запорізькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року у складі судді Жукової О. Є. та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року у складі колегії суддів Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:Головне Управління держпраці в Запорізькій області (далі - ГУ держпраці в Запорізькій області), Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області), про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати.

Позов обґрунтований тим, що у лютому 2014 року він влаштувався на роботу до ФОП ОСОБА_2 на посаду чергового. Для оформлення трудових відносин завчасно подав відповідачу усі необхідні документи, зокрема свою трудову книжку. Відповідач роз`яснив йому його обов`язки, поінформував про умови праці, ознайомив із правилами внутрішнього трудового розпорядку, визначив робоче місце. За розпорядженням відповідача він 12 лютого 2014 року розпочав виконання своїх трудових обов`язків та фактично був допущений до роботи. У процесі виконання роботи він був підпорядкований відповідачу, який надавав йому доручення, як його роботодавець, працював у відповідача позмінно в порядку черговості, що встановлений правилами внутрішнього трудового розпорядку та графіками роботи.

У трудові обов`язки входило здійснення охорони приміщень, прилеглої території та майна розташованих у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також виконання пов`язаних із цим функцій, наприклад: облік та забезпечення пропускного режиму відвідувачів, реєстрація в`їзду / виїзду та забезпечення пропускного режиму транспортних засобів, облік несправностей, поломок, ремонтів та інших технічних питань.

Заробітну плату відповідач виплачував йому в межах встановленого мінімального розміру у готівковій формі.

У жовтні 2018 року відповідач повідомив його, що задля мінімізації податкових зобов`язань тимчасово переоформить їх трудові відносини на бізнес-партнера ФОП ОСОБА_3 з 10 жовтня 2018 року, у січні 2020 року відповідач проінформував його про те, що знову оформить трудові відносини з ним на себе.

Фактично протягом усього періоду з лютого 2014 року він виконував ті самі трудові обов`язки і жодних змін в організації праці не відбувалось.

У лютому 2021 року відповідач повідомив його про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

З метою завчасного пошуку нової роботи він звернувся до відповідача з проханням надати копію своєї трудової книжки та після її отримання дізнався, що відповідач не вніс до неї відомості про його роботу у період з 12 лютого 2014 року до 09 жовтня 2018 року.

Крім того, відповідач як роботодавець протягом лютого 2014 року - жовтня 2018 року не нарахував, не утримував та не сплачував до бюджету у встановлених законодавством розмірах, порядку та строках як податок з його доходів у вигляді заробітної плати, так і єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Розмір заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача, за встановлений період його роботи з лютого 2014 року до жовтня 2018 року становить 221 239,81 грн.

Просив встановити факт його перебування у трудових відносинах з відповідачем на посаді чергового з 12 лютого 2014 року до 09 жовтня 2018 року; зобов`язати відповідача внести записи до трудової книжки про призначення його на посаду чергового 12 лютого 2014 року та звільнення з цієї посади 09 жовтня 2018 року за власним бажанням; стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 221 239,81 грн та зобов`язати його нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи з лютого 2014 року до жовтня 2018 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що наказ або розпорядження про прийняття на роботу ОСОБА_1 відповідачем не видавався, трудовий договір, як того вимагає закон, з ним укладено не було, страхові внески державі не перераховувалися. Таким чином, позивачем не доведено належними доказами існування між сторонами трудових відносин у спірний період.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 06 березня 2019 року у справі № 802/2066/16-а, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, від 13 червня 2019 року у справі № 824/896/18-а, від 06 лютого 2020 року у справі № 1840/2507/18, від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19, від 10 червня 2020 року у справі № 298/827/15-ц, від 17 вересня 2020 року у справі № 560/975/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а, від 01 вересня 2021 року у справі № 520/13660/19.

У вказаних постановах Верховного Суду викладено висновки про те, що у справі необхідно встановити характерні ознаки притаманні трудовим відносинам, які були наявні у позивача та які були підтверджені, як документально так і показаннями свідків, які були послідовними у своїх показаннях та підтвердили ті обставини на які спиралась позиція позивача. Тобто суди не врахували позиції які були викладені у вищенаведених постановах.

Суди залишили поза увагою, що подані позивачем докази підтверджують той факт, що відповідач ухилився від оформлення трудових відносин з позивачем, як того вимагає законодавство України, та не вніс записи до трудової книжки позивача про призначення останнього на посаду чергового з 12 лютого 2014 року, і звільнення з цієї посади 09 жовтня 2018 року, а також протягом цього періоду не нарахував та не сплатив до бюджету податок з доходів позивача у вигляді заробітної плати та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченоїпунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 зроблено запис № 18 про те, що 14 січня 2020 року він прийнятий на посаду чергового за трудовим договором від 13 січня 2020 року № 3 до ФОП ОСОБА_2 , про що видано наказ від 13 січня 2020 року № 8.

Згідно з пунктом 3 трудового договору № 3 від 13 січня 2020 року, укладеного між сторонами, ФОП ОСОБА_2 зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 4 800,00 грн на місяць. Пунктом 4 зазначеного трудового договору визначено, що час виконання робіт встановлюється відповідно до графіка змін.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи ФОП ОСОБА_2 у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 та не заперечується сторонами.

Записів, які б свідчили про наявність трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у інші періоди, ніж у період з 14 січня 2020 року до 12 квітня 2021 року трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 не містить.

У відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24 березня 2021 року № 1446/0/50 та індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма ОК-5) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 23 березня 2021 року відсутні відомості щодо отримання будь-яких доходів ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_2 у період з лютого 2014 року до жовтня 2018 року.

Будь-яких інших належних доказів щодо отримання доходів (заробітної плати) від ФОП ОСОБА_2 у період з лютого 2014 року до жовтня 2018 року позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

У період з 10 жовтня 2018 року до 10 січня 2020 року ОСОБА_1 працював на посаді чергового у ФОП ОСОБА_3 за трудовим договором (записи № № 16, 17 трудової книжки серії НОМЕР_2 ) та був звільнений з посади за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до наказу від 10 січня 2020 року № 11.

При звільненні 10 січня 2020 року до трудової книжки ОСОБА_1 . ФОП ОСОБА_3 було внесено відповідні записи та працівнику видано трудову книжку на руки, що підтверджується копією особової картки працівника ОСОБА_1 , яка містить особистий підпис працівника про отримання ним трудової книжки 10 січня 2020 року.

На підтвердження позовних вимог щодо встановлення факту перебування у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 з 12 лютого 2014 року до 09 жовтня 2018 року позивач надав: копії графіків роботи за вказаний період; копію книги обліку відвідування співробітників на об`єкті по АДРЕСА_1 за період з 11 лютого 2014 року до 08 грудня 2016 року та за період з 18 червня 2018 року до 04 січня 2019 року; книги реєстрації автотранспорту на об`єкті по АДРЕСА_1 за період з 11 лютого 2014 року до 05 лютого 2021 року; копії пропусків зі штампами ТОВ «ТД «Бімаркет», ПП ОСОБА_2 , ПП «АФ «АНАСТАСІЯ ПЛЮС»; книги обліку несправностей, поломок, ремонтів та інших технічних питань на об`єкті по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_2 ; копію акта приймання-передання, накладну на відповідальне зберігання від 21 липня 2016 року № АФ-0000009; копію акта прийняття ТМЦ Відділом охорони на Дослідній

станції, 37-Г станом на 05 травня 2018 року.

Проте, зазначені докази не містять підпису ОСОБА_2 , а також печатки ФОП ОСОБА_2 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині другій статті 2 КЗпП України зазначено, що працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну (надомну) роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, виходячи з тлумачення цієї норми права, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, з яким працівник повинен бути ознайомлений.

У наказі про прийняття на роботу обов`язково зазначаються: дата прийняття на роботу, назва посади (професії), за якою працівник працюватиме, розмір основної заробітної плати.

При влаштуванні на роботу працівник зобов`язаний подавати трудову книжку. З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу про призначення на роботу роботодавець зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова форма № П-2), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки. До початку роботи за укладеним трудовим договором роботодавець зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором (за його наявності); визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати під підпис працівника з охорони праці, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, за іншою професією (посадою). Заробітна плата має виплачуватися регулярно у встановлені на підприємстві строки не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з вказівкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

У статті 626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 травня 2018 року в справі № 127/21595/16-ц (провадження № 61-10203св18).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19 (провадження № 61-1121св20) зазначено, що встановлення факту наявності трудових відносин між працівником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

На підтвердження факту наявності трудових відносин між позивачем та відповідачем, ОСОБА_1 надав такі документи, зокрема копії графіків роботи за вказаний період; копію книги обліку відвідування співробітників на об`єкті на АДРЕСА_1 за період з 11 лютого 2014 року до 08 грудня 2016 року та за період з 18 червня 2018 року до 04 січня 2019 року; книги реєстрації автотранспорту на об`єкті на вул. Дослідна станція, 37-Г за період з 11 лютого 2014 року до 05 лютого 2021 року; копії пропусків зі штампами ТОВ «ТД «Бімаркет», ПП ОСОБА_2 , ПП «АФ «АНАСТАСІЯ ПЛЮС»; книги обліку несправностей, поломок, ремонтів та інших технічних питань на об`єкті на

АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_2 ; копію акта приймання-передання, накладну на відповідальне зберігання від 21 липня 2016 року № АФ-0000009; копію акта прийняття ТМЦ Відділом охорони на Дослідній станції, 37-Г станом на 05 травня 2018 року.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона при доведенні обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, має дотримуватися принципів диспозитивності та пропорційності, не повинна зловживати своїми процесуальними правами, завдавати шкоди іншій стороні чи затягувати розгляд справи.

У трудових правовідносинах діє презумпція вини роботодавця, яку у цій справі відповідачем не спростовано, на що не звернули увагу суди.

Докази, на відсутність яких посилалися суди, відмовляючи у позові, формуються та мають надаватися самим відповідачем. Крім того, трудове законодавство зобов`язує саме роботодавця укладати з працівником трудовий договір / контракт, сплачувати податки і внески до державного бюджету та покладає саме на роботодавця відповідальність за недотримання такого обов`язку.

Водночас суди поклали на працівника надмірний тягар доказування наявності обставин документального оформлення його на роботу до відповідача, у той час як зазначено вище закон покладає такий обов`язок саме на роботодавця.

Зазначаючи про відсутність доказів існування між сторонами трудових відносин, суди не встановили, який характер правовідносин між сторонами склався, враховуючи вищезазначені докази, які позивач надав до матеріалів справи.

У справі, що переглядається, суди не визначили обсяг позовних вимог і період, за який позивач просив встановити факт перебування у трудових відносинах, не звернули увагу на те, що на підтвердження перебування у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 у період з 12 лютого 2014 року до 09 жовтня 2018 року позивач надав копії графіків роботи за вказаний період; копію книги обліку відвідування співробітників; книги реєстрації автотранспорту; копії пропусків зі штампами; книги обліку несправностей, поломок, ремонтів та інших технічних питань; копію акта приймання-передання, накладну на відповідальне зберігання; копію акта прийняття ТМЦ Відділом охорони на Дослідній станції, 37-Г.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, без мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, мотивів відхилення доводів та доказів позивача, передчасно зробив висновок про відсутність трудових правовідносин між ОСОБА_1 та відповідачем.

Апеляційний суд допущених судом першої інстанції порушень не усунув, не перевірив усіх доводів апеляційної скарги та не навів мотивів відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

За таких обставин рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року підлягають скасуванню з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що суди обох інстанцій не дослідили належним чином зібрані докази, внаслідок чого не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України) суд дійшов висновку про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення спору.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження

№ 61-39028сво18) наведено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанцій, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів першої та апеляційної інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий розгляд, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Отже, судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом першої інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк