Справа № 361/2254/24
Провадження № 2/0274/1069/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"29" жовтня 2025 р. м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Хуторної І. Ю.,

з участю секретаря Айрапетян А. А.,

представника відповідачів адвоката Гуменюка О.В.,

розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

06.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (до зміни найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») звернулося до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинським О. М. від 29.06.2021 на підставі якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: 1/5 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровим номером об`єкту нерухомого майна: 104, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58996208 від 29.06.2021 16:25:24 та застосувати наслідки недійсності правочину.

Короткий виклад доводів позивача

На обґрунтування позову Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (ТОВ«ВІН ФІНАНС» ) вказало, що 24.07.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого стало ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» було укладено кредитний договір №436-006/07Р відповідно до якого позичальнику було надано поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування 43 000 дол. США.

У забезпечення належного виконання кредитного договору було укладено іпотечний договір від 24.07.2007 року відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру загальною площею 19,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

12.10.2017 року між ПАТ «КБ» Правекс Банк» та ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» було укладено Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до даного договору Банк відступив новому кредиторові ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія», а новий кредитор набув права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб підприємців та/або юридичних осіб за відповідним кредитним портфелем, що включає в себе відступлення до ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» права вимоги і за кредитним договором № №436- 006/07Р від 24.07.2007 року.

Відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 12.10.2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № №436-006/07Р від 24.07.2007 року становить 28 753,60 дол. США.

Таким чином, ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» являється новим кредитором ОСОБА_1 за кредитним договором №№436-006/07Р від 24.07.2007 року.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою до ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» справа №361/2544/22, в якій промила зобов`язати ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» провести реструктуризацію за кредитним договором №436-006/07Р відповідно до Закону України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року.

12.05.2023 року Броварським міськрайонним судом Київської області винесено рішення по справі №361/2544/22, яким задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» провести реструктуризацію заборгованості ОСОБА_1 , за кредитним договором № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2015 року № 1734-VIII.

23 квітня 2021 року, набрав чинності Закон України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», спрямований на захист та відновлення платоспроможності позичальників (фізичних осіб), які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, шляхом їх реструктуризації.

Пунктом 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, у разі якщо, серед іншого, у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

30 червня 2021 року відповідач засвідчила у приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Литвин О.С. заяву адресовану ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» щодо проведення реструктуризації за кредитним договором №436-006/07Р від 24.07.2007 року, в якій зазначила, що крім іпотечної квартири іншого жилого нерухомого майна в неї немає.

Відповідно до інформації наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, іпотечна квартира станом на 29.06.2021 року не була єдиним нерухомим житловим майном у власності ОСОБА_3 , а їй на праві власності позивачу належало 1/5 квартири АДРЕСА_3 що належить ОСОБА_3 на свідоцтва про право власності від 18.02.1998 року.

Однак 29.06.2021 року (за 1 день до заяви про реструктуризацію) позивачем було укладено договір дарування частки квартири №1051, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинський О.М.

Вищевказаним договором дарування ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 1/5 квартири АДРЕСА_3 , з метою набуття іпотечною квартирою статусу єдиного житлового майна та ускладнення звернення стягнення іпотекодержателя на предмет іпотеки.

З огляду на наведене, до 29.06.2021 року кредитний договір №436-006/07Р від 24.07.2007 року не підлягав обов`язковій реструктуризації відповідно до Закону України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року.

Враховуючи, що договір дарування квартири був укладений за 1 день до посвідчення заяви щодо проведення реструктуризації, подарована частка квартири була відчужена до особи з однаковим прізвищем та по батьковим з боржником (що дає підстави вважати наявність родинного зв`язку між дарувальником та обдарованим) та на безоплатній основі вважаємо, що договір дарування частки квартири №1051 від 29.06.2021 року має всі ознаки фраудаторного, та спрямований на введення кредитора в оману щодо підстав для обов`язкової реструктуризації відповідно до Закону України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року та підлягає визнанню недійсним.

Посилається на правові висновки Верховного Суду сформовані в постановах: від 07.10.2020 у справі №755/17944/18, від 19.05.2021 справі №693/624/19 та 26.05.2021 у справі №727/2525/20.

Короткий виклад заперечень відповідачів

У відзиві на позовну заяву представник відповідачів, адвокат Гуменюк О.В. просив закрити провадження, або ж відмовити у позові. Вказує, що ОСОБА_1 була титульним власником спірної частки кватири, проте це житло вона не використовувала та там не проживала із 2010 року. Ще в 2010 році, коли ОСОБА_1 вирішила купити в кредит квартиру в м. Броварах, а ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти за її частку, проте за договором її частка не була відчужена. Вони уклали спірний договір, з метою переходу права власності на частку квартири до ОСОБА_2 згідно із раніше погодженою домовленістю.

Також вказує, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.05.2023 у справі №361/2544/22 зобов`язано ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» провести реструктуризацію заборгованості ОСОБА_1 , за кредитним договором № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2015 року № 1734-VIII. Суд, розглядаючи справу, не встановив незаконності заяви ОСОБА_1 та визнання недійним договору дарування частки квартири не є нововиявленою обставиною.

Отже, спірним договором дарування права позивача не порушуються, а тому він не наділений правом оспорювати цей договір.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2024 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі № 361/2254/24.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2025 цивільну справу № 361/2254/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним передано на розгляд Бердичівському міськрайонному суду Житомирської області.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.03.2025 позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 прийнята до провадження.

Ухвалою суду від 12.05.2025 проведено заміну найменування позивача на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» та закрито підготовче провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просив справу слухати за його відсутності, підтримав позов.

Представник відповідачів, адвокат Гуменюк О.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову із підстав, наведених у відзиві.

Відповідно до статті 244 ЦПК України суд перейшов до стадії ухвалення рішення, призначивши проголошення рішення на 24.10.2025. Рішення суду проголошено 29.10.2025 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді із 23.10.2025 до 27.10.2025.

Фактичні обставини, встановлені судом

На обґрунтування позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» долучило копію кредитного договору, договору іпотеки, заяви ОСОБА_1 про проведення реструктуризації заборгованості, рішення суду про зобов`язання провести реструктуризацію заборгованості, витяг із реєстру прав на нерухоме майно.

Так, відповідно до копії кредитного договору №436-006/07Р, 24.07.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс Банк» укладено договір, за умовами якого позичальнику було надано поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування 43 000 дол. США (а.с. 6-8).

Відповідно до договору іпотеки від 24.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс Банк», з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №436-006/07Р в іпотеку ОСОБА_1 передала квартиру загальною площею 19,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12-18).

Відповідно до заяви від 30.06.2021 ОСОБА_1 просила ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» справа №361/2544/22 провести реструктуризацію за кредитним договором №436-006/07Р відповідно до Закону України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року (а.с.19-20).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.05.2023 у справі №361/2544/22 задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» провести реструктуризацію заборгованості ОСОБА_1 , за кредитним договором № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2015 року № 1734-VIII (а.с. 22-24).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 18 лютого 1998 року, виданого відділом ЖКГ міськвиконкому належала 1/5 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 1/5 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29.06.2021, що посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинським О.М. зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 25-31).

Застосовані судом норми права, аналіз доводів сторін, висновки суду

Дослідивши докази, з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову, із таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як:

- фіктивного (стаття 234 ЦК України);

- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що обидві сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14; від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16.

Указані правові висновки у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Суд зазначає, що позивач до позову не долучив оспорюваного договору дарування та доказів, що позивач набув права вимоги до відповідача за договором іпотеки. Суд, відповідно до принципу змагальності, не вправі збирати докази з власної ініціативи (частина 3 статті 13 ЦПК України), а на судові виклики представник позивача не прибував.

Між тим, факт укладення між відповідачами оспорюваного договору дарування відповідачами визнано та укладення такого договору підтверджено витягом із реєстру прав на нерухоме майно.

Дослідивши надані позивачем докази, суд не встановив обставин, які б дозволяли кваліфікувати оспорюваний правочин, як фраудаторний.

Так, із долучених до позову доказів встановлено, що кредитне зобов`язання відповідача забезпечене іпотекою іншого нерухомого майна.

На час укладення оспорюваного договору дарування були відсутні обмеження щодо розпорядження ОСОБА_1 належною їй часткою нерухомого майна.

Позивач також не надав доказів на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування, без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. ОСОБА_1 не має зареєстрованого місця проживання у житлі, яке вона відчужила, а отже вона не використовує це нерухоме майно для проживання.

Таким чином, немає підстав вважати, що оспорюваний договір укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, або ж ухилення від сплати боргу за договором.

Позивач не довів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом.

На доводи позивача, що оспорюваний договір було укладено за день до написання заяви про проведення реструктуризації боргу, а тому слід вважати цей договір дарування фраудаторним, суд зазначає таке.

Пунктом 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, у разі якщо, серед іншого, у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Дійсно, за день до подання заяви про проведення реструктуризації боргу ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 частку належного їй на праві власності майна.

Разом із тим, як зазначено вище, заборони на відчуження спірного майна ОСОБА_1 не мала та таким відчуженням вона не уникнула відповідальності за кредитним договором та договором іпотеки. Крім того, суд не встановив, що сторони договору діяли недобросовісно, або уклали договір, без наміру настання його правових наслідків. Таким чином, дата укладання договору в даному випадку не має значення.

З огляду на викладене, оскільки позивач не довів наявності шкоди його правам або загрози звернення стягнення на майно, - оспорюваним договором не були порушені його права. А отже позовні вимоги безпідставні.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд від відмовив у задоволенні позову судові витрати позивача залишаються за ним.

Керуючись ст. ст. 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Житомирського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ,

відповідач 1 - ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач 2 ОСОБА_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 03.11.2025.

Суддя І. Ю. Хуторна