КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025року місто Київ

справа № 758/3031/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 травня 2025року, ухвалене під головуванням судді Левицької Я.К., повний текст рішення складено 09 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованістьз орендної плати у розмірі 136627,88 грн., з яких: 133892,70 грн. - заборгованість з орендної плати за лютий та березень 2025 року, 1535,18 грн. - пеня, 1200 грн. - компенсація вартості послуг охорони за лютий та березень 2025 року.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 02 лютого 2018 року належить квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона є фізичною особою-підприємцем, одним із видів діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зазначала, що 12 листопада 2024 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір оренди №12-11-2024 зазначеної квартири строком на один рік, тобто до 13 листопада 2025 року.

Вказувала, що на виконання умов договору 13 листопада 2024 року відповідач сплатив позивачу 104882,60 грн, з яких: 37936,27 грн - орендна плата за листопад 2024 року, 66946,33 грн - гарантійний платіж.

Також 02 грудня 2024 року та 30 грудня 2024 року відповідач сплатив позивачу 133892,70 грн. орендної плати за грудень 2024 року та за січень 2025 року.

Посилалася на те, що з лютого 2025 року відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договору оренди, чим порушив умови договору оренди та права позивача на отримання орендної плати.

Вказувала, що відповідно до умов договору орендар зобов`язується сплатити на користь орендодавця неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Нарахування пені не обмежується будь якими граничними строками. Відтак, просила стягнути з відповідача пеню у розмірі 1535,17 грн.

Зазначала, що умовами договору передбачено сплату відповідачем послуг охорони в сумі 600 грн., тому на компенсацію вартості послуг охорони за лютий, березень 2025 року з відповідача підлягає стягненню 1200 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати у розмірі 136627,88 грн., з яких 133892,70 грн. - заборгованість з орендної плати за лютий, березень 2025 року, 1535,18 грн.- пеня, 1200 грн. - компенсація вартості послуг охорони за лютий, березень 2025 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1366,28 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 грн.

У задоволенні решти судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач вчинив всі необхідні дії для припинення дії договору оренди і дії позивача по справі слід розглядати виключно, як зловживанням правом.

Вказував, що між сторонами дійсно було укладено договір оренди нерухомого майна, відповідач орендував квартиру для тимчасового проживання.

Зазначав, що договір оренди було укладено в електронній формі, оскільки позивач проживає за кордоном і особисто не була присутня при передачі квартири.

Посилався на те, що відповідач оплатив позивачу всі місяці свого проживання і гарантійний платіж, який позивачем не повернуто і чомусь не враховано при написанні позовної заяви.

Вказував, що позивач посилається на ст.ст.615 і 625 ЦК України, однак відповідач не порушував договір, а запропонував його припинити і надати позивачу відповідну компенсацію. Позивач компенсацію отримала і вирішили покласти на відповідача свої підприємницькі ризики.

Враховуючи той факт, що позивач не забрала ключі і не підписала акт приймання-передачі із відповідачем - є ознаки спроби зловживати правом і покласти підприємницькі ризики на відповідача.

18 серпня 2025 року від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона- власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

За правилами ч.1 ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч.1 ст.812 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло.

За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Відповідно до ч.1 ст.821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діленян Л.Р., зареєстрованого в реєстрі за №114.

ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, одним із видів діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №33 від 22 жовтня 2024 року.

12 листопада 2024 року між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди №12-11-2024, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове користування приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (об`єкт оренди).

Об`єкт оренди орендується орендарем для житла (п.1.2 договору).

Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору, строк оренди починається з моменту підписання акту прийому-передачі об`єкту оренди, але не пізніше 14 листопада 2024 року, та закінчується 13 листопада 2025 року.

Сторонами за договором 14 листопада 2024 року підписано акт прийому-передачі об`єкту оренди та перелік матеріальних цінностей, які знаходяться в об`єкті оренди.

27 листопада 2024 року між сторонами за договором укладено додаткову угоду №1 до договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року, відповідно до якої внесено зміни щодо реквізитів оплати за договором.

На виконання умов договору 13 листопада 2024 року відповідач сплатив позивачу 104882,60 грн., що підтверджується випискою по рахунку «Рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця від 27 лютого 2025 року».

У судовому засіданні суду першої інстанції представники сторін підтвердили, що вказана сума складається з орендних платежів за листопад 2024 року - 37936,27 грн. та гарантійного платежу в розмірі 66 946,33 грн.

02 грудня 2024 року відповідач сплатив позивачу орендну плату за грудень 2024 року в сумі 66946,35 грн., що підтверджується випискою по рахунку «Рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця від 26 лютого 2025 року».

30 грудня 2024 року відповідач сплатив позивачу орендну плату за січень 2025 року в сумі 66946,35 грн., що підтверджується випискою по рахунку «Рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця від 26 лютого 2025 року».

25 січня 2025 року відповідач надіслав позивачу лист, в якому висловив свій намір розірвати договір оренди у зв`язку з придбанням власного будинку і, як наслідок, зменшення його фінансових можливостей і виникненням додаткових витрат.

У відповідь на вказаний лист позивач листом від 27 січня 2025 року повідомила відповідача про погоджений сторонами строк дії договору оренди до 13 листопада 2025 року та відсутність підстав, передбачених ЦК України та договором оренди для дострокового розірвання такого договору.

30 січня 2025 року ОСОБА_1 надіслав позивачу лист, в якому зазначив про відсутність фінансової можливості оплатити за наступний місяць оренди, просив прийняти квартиру з оренди та підписати акт прийому-передачі.

ОСОБА_3 листом від 03 лютого 2025 року повідомила відповідача про відсутність підстав для повернення квартири з оренди та підписання акту прийому-передачі.

04 лютого 2025 року позивач надіслала відповідачу претензію, в якій просила внести оплату за оренду квартири за лютий місяць 2025 року.

04 лютого 2025 року відповідач надіслав позивачу лист, в якому повідомив про відсутність фінансової можливості проведення оплати за наступний місяць оренди, просив вважати договір припиненим, щоб не допустити його порушення, прийняти квартиру з оренди та підписати акт прийому-передачі.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за лютий та березень 2025 року у розмірі 133892,70 грн.

Таким чином, спірні відносини виникли внаслідок того, що позивач, посилаючись на положення ЦК України та умови договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року вважає, що договір діє, а відтак відповідач повинен сплачувати орендну плату та платежі, визначені такому договорі, а відповідач, посилаючись на істотну зміну обставин, вжиття заходів щодо повернення об`єкту оренди та підписання акту прийому-здачі квартири вважає договір припиненим.

Як вбачається з пункту 3.1 договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року сторони досягли згоди, що строк оренди починається з моменту підписання акту прийому-передачі об`єкту оренди, але не пізніше 14 листопада 2024 року та закінчується 13 листопада 2025 року.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже за загальним правилом зміна та розірвання цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

Згідно з пунктом 8.1 договору оренди сторони погодили, що договір припиняється або може бути достроково припинений у наступних випадках: закінчення строку оренди; загибелі об`єкту оренди; за погодженням сторін; за рішенням суду; за ініціативою орендаря, у разі невиконання орендодавцем пп.6.1.1 цього договору (тобто у випадку не передачі об`єкта оренди за актом прийому-передачі). В цьому разі орендодавець повинен повернути гарантійний платіж протягом 3 робочих днів з моменту отримання повідомлення орендаря про розірвання договору оренди; за ініціативою орендодавця, у разі затримки сплати орендної плати більш, ніж на 15 днів з вини орендаря; з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.

Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що істотно змінені обставини, якими він керувався при укладенні договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року, зокрема він придбав будинок і не має можливості оплачувати подальшу орендну плату квартири.

Так, відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Умовами договору оренди передбачено можливість дострокового припинення договору оренди за погодженням сторін.

Разом з тим, позивач не погоджувалася на дострокове припинення договору, посилаючись на те, що придбання відповідачем власного будинку є добровільним, обдуманим та завчасно спланованим рішенням. Придбання власного будинку не може бути несподіваною подією, яка не залежить від волі і бажання особи, тому ймовірна зміна фінансового стану відповідача у зв`язку з придбанням будинку є наслідком добровільного та усвідомленого рішення відповідача, а не обставиною, на яку відповідач не міг вплинути. Приймаючи рішення, яке ймовірно могло змінити фінансовий стан відповідача, він повинен був враховувати наявність своїх зобов`язань за договором оренди, знаючи, що договір діє до 13 листопада 2025 року, а також повинен був враховувати права та інтереси позивача, які випливають з цього договору.

Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Верховний Суд у постанові від 17 травня 2023 року у справі №914/865/22 виснував, що зі змісту статті 652 ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони б не уклали договір або уклали б його на інших умовах. Аналіз наведеної норми вказує на те, що закон пов`язує можливість внесення змін до договору та/або розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача підтвердив, що не звертався до суду із вимогою про розірвання договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року відповідно до ч.2 ст.652 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статті 825 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки стаття 825 ЦК України дійсно передбачає право наймача (орендаря) відмовитися від договору найму житла у будь-який час за умови письмового попередження наймодавця не пізніше ніж за три місяці до розірвання?. Тобто одностороннє дострокове розірвання договору наймачем можливе лише при дотриманні передбаченої процедури.

Доказів про те, що відповідач письмово попередив ОСОБА_3 про намір відмовитися від договору оренди не пізніше ніж за три місяці до розірваннядоговору, матеріали справи не містять.

Встановивши, що згода сторін на приведення договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року у відповідність з обставинами, які істотно змінились відсутня, а також те, що відповідач не звертався до суду із вимогами щодо розірвання такого договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначений договір оренди є дійсним і діє до 13 листопада 2025 року.

Відповідно до п.5.1 договору орендна плата на момент підписання договору складає 66946,35 грн. на місяць. У випадку, якщо на день платежу відбудеться збільшення курсу продажу євро в застосунку «Монобанк», розмір орендної плати пропорційно збільшується.

Згідно з п.5.3 договору оренди сторони домовились, що орендна плата за листопад в сумі 37936,27 грн. сплачується орендарем не пізніше 13 листопада 2024 року. В подальшому орендна плата сплачується один раз на місяць авансом, не пізніше 1-го числа поточного (розрахункового) місяця.

Пунктом 7.1.2 договору оренди №12-11-2024 визначено, що орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату.

Враховуючи те, що договір оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року є дійсним, а відповідач належним чином не виконав зобов`язання за договором, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості зі сплати орендної плати за лютий та березень 2025 року на загальну суму 133892,70 грн.

Відповідно до п.9.4 договору оренди у випадку порушення строків оплати орендної плати та інших платежів, визначених розділом 5 договору, орендар зобов`язується сплатити на користь орендодавця неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Нарахування пені не обмежується будь якими граничними строками.

Позивач просила стягнути з відповідача пеню за період з 01 лютого 2025 року по 03 березня 2025 року (31 день) за заборгованість зі сплати орендної плати за лютий 2025 року в сумі 1535,18 грн. (66946,35 грн. (сума боргу) х 27% (розрахункова подвійна облікова ставка НБУ)/365х31).

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями статті 552 ЦК України визначено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Враховуючи те, що відповідач своєчасно не сплатив орендну плату за лютий 2025 року, відповідно до умов п.9.4 договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року, а також вищевказаних вимог ЦК України, вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 пені в розмірі 1535,18 грн є обґрунтованими.

Відповідно п.5.4 договору оренди сторони погодили, що до орендної плати не входять та щомісячно компенсуються орендарем витрати на сплату комунальних платежів (за користування системами водо-, теплопостачання, вивезення сміття, користування електроенергією) відповідно до рахунків постачальників, а також послуги охорони в сумі 600 грн. на місяць.

Позивач посилається на заборгованість відповідача зі сплати послуг охорони за лютий та березень 2025 року в сумі 1200 грн.

Доказів, які б підтверджували сплату послуг охорони за лютий та березень 2025 року відповідачем не надано.

Відтак, встановивши, що відповідачем порушено умови договору оренди щодо сплати послуг охорони за лютий та березень 2025 року, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 1200 грн. за послуги з охорони.

Щодо посилань представника відповідача на те, що відповідачем сплачено гарантійний платіж у розмірі 66946,35 грн. як компенсацію витрат позивача судом першої інстанції вірно встановлено наступне.

Так, відповідно до п.5.2 договору оренди №12-11-2024 від 12 листопада 2024 року для забезпечення виконання зобов`язання за цим договором, орендар перераховує орендодавцю гарантійний платіж у розмірі орендної плати за один місяць оренди, а саме 66946,35 грн. на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 13 листопада 2024 року. У випадку невиконання (прострочення) орендарем будь-якого із його зобов`язань за цим договором, або заподіяння шкоди об`єкту оренди та/або матеріальним цінностям, що були передані орендареві, орендодавець має право погасити таку заборгованість орендаря та/або компенсувати таку шкоду за рахунок коштів гарантійного платежу, при цьому орендодавець має повідомити про це орендаря письмово, з зазначенням підстави використання, а орендар має компенсувати використану суму гарантійного платежу протягом 3-х робочих днів з моменту звернення орендодавця. Гарантійний платіж (або його залишок) повинен бути повернутий орендареві впродовж 3-х робочих днів з моменту закінчення строку оренди та повернення орендодавцеві об`єкту оренди, якщо інше не передбачено цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 листопада 2024 року відповідачем перераховано на розрахунковий рахунок позивача гарантійний платіж в розмірі 66946,35 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції має місце невиконання відповідачем зобов`язань да договором оренди №12-11-2024, отже відповідно до п.5.2 такого договору оренди позивач має право погасити таку заборгованість відповідача за рахунок коштів гарантійного платежу.

Разом з тим, умовами договору визначено, що це є право позивача як орендодавця за договором. Крім того, реалізація такого права чітко визначена п.5.2 договору оренди.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача повідомив, що позивач не зверталася до відповідача із письмовим повідомленням про реалізацію права на погашення заборгованості зі сплати орендної плати за лютий та березень 2025 року за рахунок коштів гарантійного платежу. В свою чергу позивач зобов`язується повернути такий гарантійний платіж з моменту закінчення строку оренди та повернення орендодавцеві об`єкту оренди.

Оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором оренди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та стягнення з відповідача на користь позивача: заборгованості з орендної плати у розмірі 136627,88 грн., з яких 133892,70 грн. - заборгованість з орендної плати за лютий, березень 2025 року, 1535,18 грн. - пеня, 1200 грн. - компенсація вартості послуг охорони за лютий, березень 2025 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: