Єдиний унікальний номер справи № 752/6654/23
Провадження №22-ц/824/7782/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Установи «28 Управління начальника робіт» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Установи «28 Управління начальника робіт» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 20223 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідача. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до наказу державного секретаря Міністерства оборони України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП його було звільнено з роботи на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвано контракт.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року у справі №761/32685/19 наказ про звільнення від 02 серпня 2019 року № 43-ДП визнано незаконним та скасовано, поновлено його на роботі.

Однак відповідач не виконав у добровільному порядку рішення суду, в зв`язку з чим 18 березня 2021 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження.

Наказом Міністерства оборони України від 13 жовтня 2021 року № 47-ДП визнано таким, що скасований наказ державного секретаря Міністерства оборони України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП щодо звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді начальника Установи «28 Управління начальника робіт» та поновлено дію контракту.

Позивач вказує, що згідно зі статтею 235 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 серпня 2019 року по 17 лютого 2021 року у сумі 366 489 грн, з розрахунку середньоденної заробітної плати за квітень-травень 2019 року - 947 грн.

Також, у зв`язку із затримкою виконання рішення суду, щодо поновлення на роботі, йому має бути виплачений середній заробіток за затримку виконання рішення суду з 18 лютого 2021 року по 13 жовтня 2021 року у сумі 153 414 грн.

Позивач повідомив, що судовими рішеннями у справі №752/22481/21 йому відмовлено у задоволенні заявлених у цьому позові вимог, у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача (Міністерства оборони України).

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 серпня 2019 року по 17 лютого 2021 року включно в сумі 366 489 грн; середній заробіток за затримку виконання рішення суду з 18 лютого 2021 року по 13 жовтня 2021 року у сумі 153 414 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 січня 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 серпня 2019 року по 17 лютого 2021 року в сумі 285 002,28 гривень, а також середній заробіток за затримку виконання рішення за період з 18 лютого 2021 року по 12 жовтня 2021 року у сумі 119 303,28 гривень, а всього 404 305,56 (чотириста чотири тисячі триста п`ять гривень 56 коп.) гривень. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів; стягнуто з відповідача в дохід держави в рахунок сплати судового збору 4 043,05 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 03 лютого 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

18 липня 2025 року до апеляційного суду від позивача направлено відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 25.09.2025 року, з`явився позивач та представник позивача.

25 вересня 2025 року на адресу суду від представника апелянта - адвоката Кириленка О.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Дане клопотання було сформовано і направлено на адресу суду в день розгляду справи і отримано колегією суду вже після закінчення судового засідання, у зв`язку з чим його розгляд не здійснювався.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, щоНаказом державного секретаря Міністерства оборони України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений з ним 07 листопада 2018 року, на підставі підпунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 761/32685/19 наказ Міністерства оборони України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП визнано незаконним та скасовано, поновлено позивача на роботі на посаді начальника Установи та стягнуто з Міністерства оборони України моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень.

Постановою Верховного Суду від 08 липня 2021 року постанова Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року залишена без змін.

Наказом Міністра оборони України від 13 жовтня 2021 року № 47-ДП визнано таким, що скасовано наказ державного секретаря Міністерства оборони України від 02 серпня 2019 року № 43-ДП щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено на посаді начальника Установи «28 Управління начальника робіт», а також поновлено дію контракту.

Вирішуючи спір між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку виконання рішення суду у справі № 752/22481/21 суд встановив, що належним відповідачем щодо заявлених вимог є роботодавець позивача - Установа «28 Управління начальника робіт», у зв`язку з чим було відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходить з наступного розрахунку: 387 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу) х 736,44 грн (середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню) = 285 002,28 грн. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Також суд зазначив, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 18 лютого 2021 року по 12 жовтня 2021 року.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що при розрахунку середнього заробітку судом першої інстанції була використана довідка про доходи ОСОБА_1 №2 від 19.01.2024 року, а не та довідка, критику якої наводить апелянт у своїй апеляційній скарзі. При цьому інформація, вказана у довідці в повній мірі відповідає розміру заробітної плати, встановленої безпосередньо контрактом.

За таких умов підстав для критичного відношення до висновку суду першої інстанції в цій частині колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апелянта про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 21.07.2020 у справі № 810/1313/13-а (провадження № К/9901/11957/18), затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2022 у справі № 380/6129/20, до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків:

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник відповідно до редакції статті 233 КЗпП України, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Крім того, невиконання відповідачем обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду, який прирівнюється до вимушеного прогулу, є триваючим правопорушенням.

Визначення терміну «триваюче правопорушення» надано у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 242/924/17, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.09.2022 у справі № 140/1770/19. Відповідно до позиції Верховного Суду, «триваюче» правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом.

Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом певного проміжку часу. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Аналогічне визначення триваючому правопорушенню викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 464/2638/17.

Верховний Суд у постанові від 17.11.2021 у справі № 554/10413/15-а зазначив, що триваюче правопорушення повинне бути припинено та усунуто на майбутнє. З огляду на це, строк звернення до суду не застосовується до вимог, спрямованих на захист від триваючого порушення.

У постанові від 23.10.2019 у справі № 127/2-2177/2005 Верховний Суд наголосив на тому, що бездіяльність на відміну від дії не має моменту вчинення. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим, неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, відтак підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Установи «28 Управління начальника робіт» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько