П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 754/13965/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/10601/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Гаврилової О.В. 11 березня 2025 року в м. Києві, повний текст рішення складений 14 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

Представник позивачів - адвокат Гончарук М.П. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»:

§ на користь ОСОБА_1 233610,16 гривень, з яких : 29924,85 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 128471,43 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 65213,88 гривень (станом на 30 вересня 2023 року включно) - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 10000,00 гривень - моральної шкоди.

§ на користь ОСОБА_2 209178,10 гривень, з яких: 32191,37 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 129946,43 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 37040,30 гривень (станом на 30 вересня 2023 року включно) - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 10000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року.

§ на користь ОСОБА_3 384153,60 гривень, яких: 32749,92 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 115962,32 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 225441,36 гривень - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 10000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року.

§ на користь ОСОБА_4 634618,51 гривень, з яких: 122601,22 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 318851,27 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 183166,02 гривень - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 10000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року;

§ на користь ОСОБА_5 372089,79 гривень: 23116,56 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 205036,23 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 133937,00 гривень - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 10000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 тривалий час працювали у відповідача, були звільнені у березні-квітня 2018 року, проте при звільненні не отримали всіх сум, що належать при звільненні, а саме: заробітної плати, розмір якої підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у справах №755/9307/17, №755/19468/17, №755/3826/18, №755/8643/18; компенсації за невикористані дні відпусток, кількість яких підтверджується довідкою відповідача про невикористані відпустки. 14 лютого 2023 року відповідач частково виплатив цим позивачам заборгованість із заробітної плати. З огляду на прострочення виплати заробітної плати позивачі заявляють вимоги про стягнення з відповідача: компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати; про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду; компенсацію моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_2 є спадкоємицею ОСОБА_6 , а позивач ОСОБА_3 є спадкоємицею ОСОБА_7 . ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тривалий час працювали у відповідача, були звільнені в травні 2018 року, проте при звільненні не отримали всіх сум, що належать при звільненні, а саме заробітної плати, розмір якої підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у справах № 755/19465/17, №755/8644/18, №755/3829/18; компенсації за невикористані дні відпусток, кількість яких підтверджується довідкою про відпустки та колективними трудовими договорами. З огляду на прострочення виплати заробітної плати позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заявляють вимоги про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати; про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду; компенсацію моральної шкоди.

Позивачі вважають, що їх грошові вимоги є складовою частиною заробітної плати, яку відповідач не виплатив їм своєчасно та належним чином. Оскільки відповідач не виплатив позивачам своєчасно заробітну плату, тривалий час уникав та не вживав активних заходів з метою невиплати належної позивачам заробітної плати, позивачі мають право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані моральними стражданнями позивачів, які особливо загострилися з початком воєнного стану в Україні.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 серпня 2022 року не більш, як за шість місяців у розмірі 27193,30 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті, а також судовий збір у сумі 217,54 грн та судові витрати на правничу допомогу в сумі 3724,80 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_4 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 серпня 2022 року не більш, як за шість місяців у розмірі 80059,32 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті, а також судовий збір у сумі 640,47 грн та судові витрати на правничу допомогу в сумі 4038,40 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_5 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 серпня 2022 року не більш, як за шість місяців у розмірі 57231,24 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті, а також судовий збір у сумі 457,84 грн та судові витрати на правничу допомогу в сумі 4921,60 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в чистині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мотивовано тим, що оскільки за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не скористались правом на звернення з вимогами про стягнення заявлених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у позовній заяві сум, та такі суми стягнуті не були, то заявлені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відносно позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, суд вказав на те, що положення ст. 237-1 КЗпП України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) розповсюджуються лише на осіб, які перебували з роботодавцем (в даному випадку відповідачем) у трудових відносинах. Проте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є такими особами.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд першої інстанції вказав на те, що копія довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» станом на 01 січня 2018 року, підписана начальником відділу кадрової та адміністративної роботи ОСОБА_4 02 лютого 2018 року, не містить ані кутового штампу ані печатки підприємства.

В акті про складання та надання голові комісії з перетворення ОСОБА_8 довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» від серпня 2018 року стверджується, що довідка невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» станом на 01 січня 2018 року складена начальником відділу кадрової та адміністративної роботи ОСОБА_4 02 лютого 2018 року на підставі первинних кадрових документів, проте таких документів матеріали справи не містять.

За викладених обставин відсутні визначені законом підстави для визнання довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» допустимим, достовірним та достатнім доказом наявності у позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на час звільнення невикористаних відпусток, за які підлягала б стягненню відповідна компенсація. Інших доказів на підтвердження наявності та тривалості невикористаних позивачами відпусток стороною позивачів не надано та матеріали справи не містять. Тому в цій частині вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд першої інстанції вказав на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, коли та в якому розмірі відбувалось погашення заборгованості по заробітній платі позивачів.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з того, що остаточний розрахунок було проведено: з ОСОБА_1 - 24 лютого 2023 року; з ОСОБА_4 - 14 лютого 2023 року; з ОСОБА_5 - 14 лютого 2023 року, що не заперечується відповідачем. Тому суд визнав безпідставними вимоги цих позивачів про стягнення середнього заробітку по дату ухвалення рішення. суд також вказав на те, що за проведеними позивачами розрахунками, середньоденний заробіток становить: ОСОБА_1 - 215,94 грн; ОСОБА_4 - 606,51 грн; ОСОБА_5 - 433,57 грн, тоді як рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 встановлено, що середньоденний заробіток становить: ОСОБА_1 - 206,01 грн; ОСОБА_4 - 606,51 грн; ОСОБА_5 - 433,57 грн.

Також суд не погодився з доводами позивачів про те, що до спірних відносин підлягають застосуванню положення ст. 117 КЗпП України в редакції, що діяла, як зазначено у позові, станом на час виникнення спірних правовідносин, адже наведені позивачами з цього приводу доводи суперечать правовій позиції Верховного Суду в справі № 757/37241/20-ц, який в постанові від 25 січня 2023 року, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи власне рішення за позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, суд врахував, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 вже стягнуто на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 моральну шкоду. Вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди в даній справі обґрунтовані єдиною фактичною підставою - моральними стражданнями позивачів, які особливо загострилися після повномасштабного вторгнення РФ та з початком воєнних дій. При цьому позивачі не вказували на жодні негативні явища, які б виразились в моральних стражданням, яких позивачі зазнали внаслідок затримки розрахунку при звільненні. Виходячи з наведеного, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд не вбачав визначених ст. 237-1 КЗпП України підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 моральної шкоди.

Позивачі не погодилися із зазначеним судовим рішенням, в частині відмови в стягненні компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, та відшкодування моральної шкоди, їх представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що суд не повно з'ясував обставини справи, послався у судовому рішенні на обставини, що не були встановлені належним чином, виклав висновки, які не відповідають обставинам справи та є хибними і упередженими, а також порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, представник вказує на те, що суд першої інстанції неправомірно та необґрунтовано виснував про обов`язок спадкодавців звернутися за належними їм сумами до роботодавця. Законодавством не передбачено вчинення будь-яких додаткових дій колишнім працівником для виникнення у нього вищевказаних прав, тому вказані права не є правами, які нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Між тим, суд першої інстанції не врахував численних заяв позивачів, які останні надавали відповідачу з проханнями (вимогами) виплатити їм заробітну плату. Спадкодавцям на момент відкриття спадщини належало право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку виплати заробітної плати, а тому це право перейшло до їх спадкоємців.

Таким чином, відсутність у переліку виплат зазначених у ст. 1227 ЦК України середнього заробітку за час затримки розрахунку та відсутність прямої заборони або спеціальних умов успадкування у інших статтях ЦК України, дає можливість стверджувати, що за загальним правилом встановленим ст. 1218 ЦК України, середній заробіток за час затримки розрахунку, який відповідач зобов' язаний був виплатити за життя працівників, відноситься до прав, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, а тому входить до її складу.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, представник вказує на те, що позивачі надали копію довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» станом на 01 січня 2018 року, що підписана начальником відділу кадрової та адміністративної роботи ОСОБА_4 02 лютого 2018 року. Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначену довідку, оскільки ця довідка не містить ані кутового штампу ані печатки підприємства (аргумент Відповідача). При цьому, суд першої інстанції повністю проігнорував приписи чинного законодавства та доводи позивачів щодо необов`язковості печатки та/або штампів та такого роду документах.

Представник окремо звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, що в свою чергу вплинуло на можливість доказування позивачами своїх позовних вимог.

Відсутність в матеріалах справи первинних кадрових документів, не спростовує того факту, що довідка невикористаних відпусток була складена на підставі первинних кадрових документів. Відповідач не надав суду жодних доказів, що підтверджують ним виплати позивачам компенсації за невикористані відпустки та/або перебування позивачів у відпустках протягом строку їх роботи відповідно до чинного законодавства України. Проте саме на роботодавця покладається обов`язок довести відсутність порушення вимог трудового законодавства при звільненні працівника.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, то представник вказує на те, що суд першої інстанції фактично погодився з аргументом відповідача про те, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не звертались до відповідача із заявами про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІП та Порядку № 159, а відповідач не відмовляв позивачам у виплаті відповідної компенсації. Між тим, законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. При цьому суд першої інстанції не врахував численних заяв позивачів, які останні надавали відповідачу з проханнями (вимогами) виплатити їм заробітну плату, складовою частиною якої є компенсація за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то суд першої інстанції абсолютно поверхнево підійшов до вивчення позовних вимог в цій частині, не надав належної правової оцінки доводам позивачів та не обґрунтував своє рішення в цій частині.

Так, суд першої інстанції виснував, що остаточний розрахунок було проведе - ОСОБА_1 - 24.02.2023; з ОСОБА_4 - 14.02.2023; з ОСОБА_5 . -14.02.2023. Однак, в зазначені дати позивачі отримали кошти, що були підтверджені судовими рішеннями та які не враховували інші складові заробітної плати позивачів, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, компенсацію за невикористані дні відпусток тощо. Тобто, відповідач на зазначені судом дати не здійснив повного розрахунку з позивачами з виплати належної їм заробітної плати.

Щодо відмови в стягненні моральної шкоди, то суд першої інстанції в своєму рішення зазначив, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 вже стягнуто на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 моральну шкоду. В цій справі суд встановив, що «позивачам завдана моральна шкода виразилась в їх фізичних та психологічних стражданнях, оскільки вони тривалий час не могли отримати кошти, у зв`язку з чим вони та їхні родини були поставлені у скрутне матеріальне становище, що стало наслідком зміни звичного способу життя».

Однак, з ухваленням рішення у справі №755/5938/20 неправомірна поведінка відповідача з невиплати заробітної плати не припинилася, а отже - позивачі не перестали зазнавати моральної шкоди від дій відповідача після 03 серпня 2022 року. Таким чином, вимоги позивачів стягнути з відповідача моральну шкоду є обґрунтованими та правомірними.

Щодо судових витрат, то представник позивачів вказує на те, що часткове задоволення позовних вимог спричинило неправильний розподіл судового збору та витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції.

Вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції не врахував: намір позивачів падати докази понесення судових витрат протягом п`яти днів з дати винесення рішення (зазначено в позовній заяві); обсяг часу, що був затрачений на надання професійної правничої допомоги у цій справі; необхідність оскарження ухвали суду Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року про повернення позовної заяви особі, яка її подала.

Зменшуючи розмір витрат па професійну правничу допомогу суд першої інстанції не навів жодного релевантного аргументу для зменшення відповідного розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Представник позивачів повідомляє суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачі очікують понести у зв`язку з розглядом справи №754/13965/23 в суді апеляційної інстанції становить: витрати на професійну правничу допомогу, кожного з позивачів, в розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень та 5000 (п`ять тисяч) гривень з розрахунку за кожне судове засідання з розгляду справи; документи на підтвердження витрат на правову допомогу будуть надані суду у строки, що передбачені чинним законодавством України.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачам в стягненні компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, відшкодування моральної шкоди, та ухвалити нове рішення в скасованій частині, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Стягнути з відповідача па користь позивачів судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Голова комісії з перетворення - Тарас Аврахов вказує на те, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам наявним у матеріалах справи та дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Гончарук М.П. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про задоволення заявлених вимог в повному обсязі.

Представники відповідача - голова комісії з перетворення ОСОБА_10 та адвокат Павлова О.М. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Наказом Державного комітету Телебачення і радіомовлення ід 21 грудня 2017 року №519 наказано припинити ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» шляхом перетворення у публічне акціонерне товариство «Уктелефільм», створено комісію з перетворення підприємства. (т.3 а.с.34-35)

В Акті Державної аудиторської служби України від 07 серпня 2018 року вказано на неможливість проведення державного фінансового аудиту ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» у зв`язку з відсутністю фінансових, бухгалтерських та інших документів. (т.3 а..с.191)

У справі № 755/5938/20 судами було встановлено, що позивачів звільнено із займаних посад ДП УСТФ «Укртелефільм»:

ОСОБА_4 на підставі наказу від 27 березня 2018 року № Н-327/1 з 30.03.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України;

ОСОБА_5 на підставі наказу від 20 квітня 2018 року № 26/3-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України;

ОСОБА_1 на підставі наказу від 20 квітня 2018 року № 26/4-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України;

ОСОБА_6 на підставі наказу від 24 травня 2018 року № К-34/11 з 24.05.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Також судами встановлено, що на день видачі наказів про звільнення заборгованість по заробітній платі ОСОБА_4 складала 99849, 65 грн, ОСОБА_5 - 43832,23 грн; ОСОБА_11 - 34854,80 грн та ОСОБА_6 - 27943,76 грн. (т.2 а.с.139-159)

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть та копією свідоцтва про право на спадщину за законом (т.1 а.с.14-зворот, 15).

20 грудня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/719465/17 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_6 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 16562,57 грн та заборгованість за нараховану але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у розмірі 64262,57 грн. (т.1 а.с.37)

15 березня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/3829/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_6 заборгованості за нараховану але не виплачену матеріальну допомогу за 2017 рік у розмірі 13436,16 грн. (т.1 а.с.41)

08 червня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/8644/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_6 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 27943,76 грн. (т.1 а.с.39 на звороті)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 943,76 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн (т.2 а.с.139-145). Вказане рішення суду залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року. (т.2 а.с.146-159)

ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть та копією свідоцтва про право на спадщину за законом (т.1 а.с.14,53 т.2 а.с.54)

16 березня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/3550/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_7 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 29800,93 грн (т.1 а.с.25).

З постанови Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у справі №755/14904/18 вбачається, що ОСОБА_7 звертався до суду з вимогами до ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати. За результатами розгляду апеляційним судом визначено, що до стягнення підлягає розмір заробітної плати 8176,84 грн та моральна шкода 3000 грн. (т.1 а.с.19-22, т.4 а.с.8-11).

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 23 лютого 2023 року ВП № НОМЕР_1 вбачається, що виконавчий документ № 755/14904/18 виконаний (т.4 а.с.13)

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

В силу ч. 3 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 756/1388/17 вказав на те, що виходячи з аналізу вищезазначених правових норм (ст.ст. 1218,1219, 1227 ЦК України), предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є зобов`язання здійснити виплату сум індексації пенсії ОСОБА_2, і рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, а тому право на ці кошти померлий не набув.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 522/19647/17 та від 13 березня 2019 року у справі № 484/3648/16-а.

Верховний Суд виснував, що спірні правовідносини не допускають правонаступництво.

У постанові від 07 лютого 2019 року у справі № 752/17889/14-а Верховний Суд вказав на те, що законодавством передбачено спадкування заробітної плати та інших соціальних виплат, за умови, якщо такі виплати належали спадкодавцеві, однак не були ним одержані за життя. Однак, з матеріалів цивільної справи вбачається, що судові рішення, яким позов ОСОБА_4 частково задоволено, скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд. Тобто на момент смерті спадкодавця відсутні правові підстави (судові рішення, інші документи) на підставі яких ОСОБА_4 належали певні виплати.

З постанови Верховного Суду від 17 серпня 2018 року у справі № 825/3610/15-а вбачається, що предметом розгляду були вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку.

Верховний суд вказав, що виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми заробітної плати або інших виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Під час вирішення спору підлягали встановленню, зокрема, період прострочення виплат та сума компенсації за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Спір вирішено не було і відшкодування позивачу не присуджено, а тому право на нього померлий не набув.

З огляду на наведене, Верховний суд погодився з висновком апеляційного суду, що правовідносини, що стали предметом спору у даній справі, не передбачають правонаступництва.

З наведених обставин справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заявлені вимоги, як правонаступниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та у вимогах позову вони просили про стягнення компенсацій за невикористану відпустку, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Всі вказані суми не були нараховані та/або присуджені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Тобто на момент смерті спадкодавців відсутні правові підстави (судові рішення, інші документи) на підставі яких належали ці виплати, а отже спірні правовідносини не допускають правонаступництво. У зв`язку з цим, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимог.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд приходить до наступного.

Згідно з копією довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» на 01 січня 2018 року, вона підписана начальником відділу кадрової та адміністративної роботи ОСОБА_4 02 лютого 2018 року. В ній у формі таблиці наведені, зокрема, такі дані: ОСОБА_4 - період 08.10.2011 - 2017, всього днів - 217, повних відпусток на 01.01.2018 - 7; ОСОБА_5 - період 03.05.2015 - 2017, всього днів - 62, повних відпусток на 01.01.2018 - 2; ОСОБА_1 - період 14.07.2011 - 2017, всього днів - 140, повних відпусток на 01.01.2018 - 5. (т.1 а.с.69).

Наказом Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» №3 від 07 лютого 2018 року «Щодо виконання планів щорічних відпусток», підписаного головою комісії з перетворення ОСОБА_10 , наказано: до 15.00 годин 08 лютого 2018 року заступникам генерального директора, керівникам підрозділів надати в письмовому вигляді пояснення щодо невикористаних відпусток кожним працівником державного підприємства Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм», а також пропозиції щодо використання відпустки працівниками студії у період з 10 лютого по 10 квітня 2028 року. До 14 лютого 2018 року начальнику відділу кадрової та адміністративної роботи подати на затвердження графік відпусток на 2018 рік та графік використаних відпусток за минулі періоди у часі від 10 квітня 2018 року. (т.1 а.с.70)

В акті про складання та надання голові комісії з перетворення ОСОБА_8 . Довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» від 08 лютого 2018 року (дата містить виправлення) вказується, що довідка невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» станом на 01 січня 2018 року складена начальником відділу кадрової та адміністративної роботи ОСОБА_4 02 лютого 2018 року на підставі первинних кадрових документів. (т.1 а.с.70 на зворот).

16 березня 2018 року «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» був складений акт № А-315 про відмову ОСОБА_4 надати письмове пояснення щодо відсутності у відділі кадрової та адміністративної роботи первинних документів. (т.3 а.с.196)

Аналіз положень статей 47, 116 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З наведених обставин справи вбачається, що позивач ОСОБА_12 була звільнена відповідачем у березні 2018 року, а позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були звільнені з роботи у квітні 2018 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року у справі № 755/5938/20 стягнуто з відповідача на користь позивачів заборгованість по заробітній платі, яка існувала на час звільнення.

Заявлені у справі, що переглядається, позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки ґрунтуються на довідці від 02 лютого 2018 року, що підписана ОСОБА_4 , як начальником відділу кадрової та адміністративної роботи.

Відповідач заперечує наведені в ній дані, вказуючи на відсутність первинних кадрових документів. Такі первинні кадрові документи відсутні і в матеріалах цієї справи.

Матеріали справи не містять оригіналу цієї довідки, а з наявної в матеріалах копії вбачається, що довідка не містить штампів та/або печатки підприємства, або будь-яких даних про реєстрацію цього документу відповідачем чи погодження керівника.

Крім того, враховуючи дату, якою визначена ця довідка, а також обставини звернення позивачів з вимогами про стягнення сум невиплаченої заробітної плати при звільненні, слід звернути увагу на те, що позивачі на момент звільнення мали знати про наявність у них невикористаних днів щорічної відпустки, у зв`язку з чим могли та повинні були заявити вимогу про стягнення цієї компенсації в рамках справи за їх позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі при звільненні, тобто у межах розгляду справи № 755/5938/20.

Натомість дану вимогу позивачі пред`явили до відповідача лише у жовтні 2023 року, звернувшись з відповідним позовом до Дніпровського районного суду м. Києва.

А отже вказана довідка, обставини звернення з вимогами, що на ній ґрунтуються через значний проміжок часу, та відсутність іншої документації викликають обґрунтовані сумніви щодо достовірності даних наведених у зазначеній довідці, у зв`язку з чим висновком суду першої інстанції про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних вимог вбачається обґрунтованим.

Апеляційний суд також вважає за можливе погодитись з висновком суду першої інстанції, що такі дії позивача не відповідають критеріям справедливості, добросовісності та розумності, оскільки звернення до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку разом із компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати через 5 років після виникнення права на звернення з такою вимогою до суду, вочевидь суперечить принципу справедливості та добросовісності.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд приходить до наступного.

20 грудня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/19468/17 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 9034,93 грн та заборгованість за нараховану але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у розмірі 5583,93 грн. (т.1 а.с.42 на звороті, т.2 а.с.171)

15 березня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/3826/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій матеріальній допомозі за 2017 рік у розмірі 24412,35 грн. (т.1 а.с.45 на звороті, т.2 а.с.158)

18 червня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/8643/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 34854,8 грн. (т.1 а.с.44, т.2 а.с.174)

22 грудня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/19540/17 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_4 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 17430,76 грн та заборгованість за нараховану але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у розмірі 77112 грн. (т.1 а.с.26 на звороті, т.2 а.с.185)

17 травня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/7408/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_4 заборгованості по заробітній платі за період з 02 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 99849,65 грн. (т.1 а.с.27, т.2 а.с.180)

21 березня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/7408/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_4 заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 59268,23 грн. (т.1 а.с.27, т.2 а.с.182)

26 грудня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/19494/17 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_5 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 27699,79 грн та заборгованість за нараховану але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у розмірі 102780 грн.. (т.1 а.с.32 на звороті, т.2 а.с.176)

21 березня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/74029/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_5 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 48265,86 грн. (т.1 а.с.35 на звороті, т.2 а.с.178)

08 червня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/8640/18 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_5 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 43832,23 грн. (т.1 а.с.34, т.2 а..175)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року у справі № 755/5938/20 стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»:

на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99849,65 грн та моральну шкоду в розмірі 5000 грн;

на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 832,23 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн;

на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 854,80 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн;

на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 943,76 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн. (т.2 а.с.139-145).

Рішення набрало законної сили 09 березня 2023 року після перегляду судом апеляційної інстанції (т.2 а.с.146-159).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення також було предметом Перегляду Верховного Суду, постановою якого від 28 червня 2023 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року залишено без змін.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середньоденної заробітної плати суд першої інстанції, з якими погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов висновку, що розумним, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачів виплат, має дорівнювати розміру заборгованості по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої кожному з позивачів, суд врахував вимоги виваженості, розумності та справедливості, характер та тривалість заподіяння душевних страждань та вважає, що достатнім та співмірним зі змістом порушених трудових прав розміром для компенсації такої шкоди буде сума по 5000 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь кожного з позивачів.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

При цьому статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З наведених обставин справи вбачається, що судовими наказами на користь позивачів з відповідача були стягнуті суми заборгованості по заробітній платі та матеріальної допомоги, а рішенням суду у справі №755/5938/20 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду.

За даними автоматизованої системи виконавчих проваджень, зведене виконавче провадження НОМЕР_2, в якому відповідач є боржником завершено, в тому числі завершені виконавчі провадження де стягувачами визначені позивачі.

В ході розгляду справи сторонами було визнано, що відповідачем було проведено остаточний розрахунок: з ОСОБА_1 - 24 лютого 2023 року; з ОСОБА_4 - 14 лютого 2023 року; з ОСОБА_5 - 14 лютого 2023 року.

При звернені до суду з позовом позивачами були надані: виписка по особовому рахунку ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» за період з 16 травня 2017 року по 08 листопада 2019 року, виписка по банківському рахунку ОСОБА_1 , довідка пенсійного фонду ОК-7 сформована по 2018 рік стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.71-109, т. 2 а.с.55,221-223).

З наявних в матеріалах справи даних неможливо встановити, коли та в якому розмірі відбувалось погашення заборгованості по заробітній платі позивачів або коли відбувалось виконання рішення і якого саме.

Нормативне урегулювання відносин щодо компенсації громадянам втрати частини доходів вказує на те, що така компенсація пов`язана, по-перше, з порушенням встановлених строків виплати таких доходів; по-друге, з виключним переліком доходів як систематичних грошових виплат громадянам; по-третє, з фактом виплати нарахованих доходів. При цьому, підставою для компенсації є затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців. Тому розмір компенсації невід`ємно пов`язаний з видом та розміром невчасно виплаченого доходу, а також з тривалістю часу, протягом якого була затримка його виплати.

А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції про недоведеність вказаних вимог, при цьому слід зазначити, що хоча у трудових відносинах обов`язок доведення покладається на роботодавця, проте позивачі в силу положень ст. 81,82 ЦПК України не звільняються від обов`язку доведення обставин на, які вони посилаються, вони звільняється лише від подання копій документів при зверненні до суду (ч.2 ст. 177 ЦПК України). У цій справі вбачається, що позивачі будучи стягувачами у виконавчому провадженні, мали можливість отримання відповідних доказів, проте при зверненні з вказаними вимогами таких доказів не надали, та розрахунок провели виходячи із загальних сум не обмежуючись сумами заробітної плати. Відповідач у справі також не надав жодних доказів щодо вказаних вимог. Внаслідок цього суд позбавлений можливості правильно визначитись з видом та розміром невчасно виплаченого доходу, а також з тривалістю часу, протягом якого була затримка його виплати.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 стягнуто на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 середній заробіток за прострочення належних при звільненні позивачів виплат з дня наступного після отримання відповідачем вимоги про розрахунок 10 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення судом, тобто по 03 серпня 2022 року. Цим судовим рішення також встановлено, що середньоденний заробіток становить: ОСОБА_1 - 206,01 грн; ОСОБА_4 - 606,51 грн; ОСОБА_5 - 433,57 грн.

В ході розгляду справи сторонами було визнано, що відповідачем було проведено остаточний розрахунок: з ОСОБА_1 - 24 лютого 2023 року; з ОСОБА_4 - 14 лютого 2023 року; з ОСОБА_5 - 14 лютого 2023 року.

ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача 65213,88 грн (станом на 30 вересня 2023 року включно) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день ухвалення рішення суду.

ОСОБА_4 просить стягнути з відповідача 183166,02 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день ухвалення рішення суду.

ОСОБА_5 просить стягнути з відповідача 133937,00 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день ухвалення рішення суду.

При цьому, як убачається з розрахунків позивачів, долучених до позовної заяви, заявлені до стягнення суми середнього заробітку розраховані: ОСОБА_1 - з 04 серпня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно (т.2 а.с.220); ОСОБА_4 - з 04 серпня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно (т.2 а.с.246); ОСОБА_5 - з 04 серпня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно (т.3 а.с.3-а). при цьому розрахунок здійснени виходячи із середньоденного заробітку ОСОБА_1 - 215,94 грн; ОСОБА_4 - 606,51 грн; ОСОБА_5 - 433,57 грн,

В ході розгляду справи представник позивачів вказував, що суми середнього заробітку по всім позивачам розрахований по 30 вересня 2023 року включно, при цьому позивачі просять стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по дату ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З наведених обставин справи вбачається, що вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні розраховані на суму, що стягнута рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20.

Суд першої інстанції зробив розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати, що була визначена при розгляді справи №755/5938/20, а саме ОСОБА_1 - 206,01 грн; ОСОБА_4 - 606,51 грн; ОСОБА_5 - 433,57 грн, період визначив з 04 серпня 2022 року, але в межах 6 місяців, що складає 132 робочих дні. У зв`язку з цим суд визначив розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в сумі 27193,30 грн; ОСОБА_4 - 80059,32 грн; ОСОБА_5 - 57231,24 грн, та зазначив про необхідність утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Апеляційний суд вважає, що вказані висновки суду першої інстанції в повному обсязі відповідають обставинам справи на вимогам чинного законодавства.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги позивачів про те, що до спірних відносин підлягають застосуванню положення ст. 117 КЗпП України в редакції, що діяла, як зазначено у позові, станом на час виникнення спірних правовідносин, адже позивачі звернулись до суду з позовом 02 жовтня 2023 року, тобто після набрання чинності нової редакції ст. 117 КЗпП України та вказували на триваючий характер спірних правовідносин.

Стосовно позовних вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного.

При зверненні до суду з позовом позивачі посилаючись на положення ст.ст. 23,1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України вказували на те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Розмір моральної шкоди був визначений ними в сумі 50000 грн для кожного.

Згідно положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п'ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ст. 1167 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

В п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у Постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц, від 30 жовтня 2023 року у справі № 215/4618/22 вказав на те, що наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у Постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв'язок такої поведінки із завданою шкодою.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач обґрунтовує завдання йому моральної шкоди протиправністю дій відповідача, що виразилися у невиплаті сум було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними дією чи бездіяльністю фізичної чи юридичної особи виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Суд першої інстанції врахував, що рішенням у справі №755/5938/20 вже стягнуто на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 моральну шкоду за затримку розрахунку при звільненні.

В ході розгляду справи позивачі вказували на те, що і виконання рішення було здійснено несвоєчасно. Разом з тим з вказане рішення суду набрало після перегляду судом апеляційної інстанції законної сили 09 березня 2023 року, а суд касаційної інстанції завершив розгляд справи 28 червня 2023 року. Позов у справі, що переглядається поданий до суду 02 жовтня 2023 року і на час звернення суми заборгованості були виплачені.

А отже порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн кожному, позивачі не надали суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення моральної шкоди, на підставі яких позивачі оцінили свої моральні страждання, а також не довів причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивачів, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачами не було доведено обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), завданих йому відстороненням, а також характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

З огляду на встановлені обставини, з урахуванням того, що позивачами не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявність моральної шкоди, що їх негативні емоції досягли рівня страждання або приниження, які заподіяли моральну шкоду в розмірі 50000 грн, причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат, апеляційний суд приходить до наступного.

В ході розгляду справи позивачами було заявлено про компенсацію судових витрат по сплаті судового збору та за надання правової допомоги.

04 вересня 2023 року між Адвокатським бюро «Гончарук та партнери» (далі - АБ) та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (кожним окремо) були укладені договори про надання правничої допомоги (далі - договори), згідно умов яких адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво інтересів клієнта з метою стягнення на користь клієнта з боржника Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та моральної шкоди, інших платежів, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору. (т.1 а.с. 147, 151, 156-159).

В п .4.1. ч. 4 договору обумовлено, що за правничу допомогу, передбачену цим договором, клієнт сплачує адвокату грошову винагороду (гонорар) у фіксованому розмірі: за надання правової інформації, консультації і роз`яснень з правових питань щодо предмету договору, підготовку позовну з додатками, витребування, подачу тощо необхідних документів до суду першої інстанції, представництво інтересів в суді першої інстанції - 60 000,00 грн, а також + 5 000,00 грн за кожне судове засідання.

Гонорар підлягає сплаті протягом шести місяців з дати набрання чинності рішенням суду (п. п.4.4. ч. 4 договору).

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що з урахуванням об`єднання в позовній заяві вимог п`яти позивачів, виходячи зі змісту та смислового наповнення заяв по суті справи заявлений фіксований розмір гонорару за правову допомогу в сумі 60000 грн кожному з позивачів є завищеним та неспівмірним із часом, який було необхідно витратити на надання послуг.

Суд першої інстанції також врахував, що вимоги позивачів задоволені частково, що в процентному співвідношенні до заявлених до стягнення сум становить: вимоги ОСОБА_1 - на 11,64%; вимоги ОСОБА_4 - на 12,62%; вимоги ОСОБА_5 - на 15,38%, та стягнув суму з додержанням принципу пропорційності судових витрат, визначеному в процесуальному законі.

Доводи апеляційної скарги позивачів про відсутність мотивів у рішенні суду першої інстанції при зменшенні суми компенсації витрат на правову допомогу апеляційний суд вважає безпідставними.

За результами перегляду справи апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції ухваленого по суті спору, а тому і підстави для скасування рішення в частині розподілу судових витрат також відсутні, оскільки воно ухвалено в порядку визначеному ст.ст. 137,141, 270 ЦПК України, з урахуванням усталеної судової практики, а визначений судом першої інстанції розмір компенсації витрат позивачів відповідає принципам розумності і справедливості.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку позивача свідчить про незаконність відмови у задоволенні всіх заявлених ними вимог.

Вказані доводи в апеляційній скарзі є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується апеляційний суд.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації позивачам понесених ними витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 31 жовтня 2025 року.