Єдиний унікальний номер 725/6992/25
Номер провадження 2/725/2386/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2025

Чернівецький районний суд міста Чернівців у складі:

головуючого судді: Галичанського О.І.,

при секретарі Каправа Д.О.,

за участю позивача ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) до Національного природного парку " Білобережжя Святослава " ( юридична адреса : м. Очаків , Миколаївська область ) про визнання неправомірною відмови в перерахунку надбавки за вислугу років та зобов`язання здійснити перерахунок виплати ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати протиправною відмову Національного природного парку «Білобережжя Святослава» у перерахунку надбавки за вислугу років відповідно до Порядку виплати надбавки за вислугу років працівникам установ природно-заповідного фонду України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 року №686 за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2024 року та зобов`язати Національний природний парк «Білобережжя Святослава» провести перерахунок та виплату донарахованих сум надбавки за вислугу років за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2024 року, виходячи з розміру 30% посадового окладу за кожен місяць.

В обґрунтування позову вказав , що працював в установах природно-заповідного фонду України понад 23 роки: з 09.10.2001р. по 30.03.2012р. - на посаді заступника директора Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса» та у Національному природному парку «Білобережжя Святослава» з 03.04.2012р. по 19.09.13р. на посаді заступника директора головного природознавця, з 02.12.2013р. по 04.08.2025р. на посаді начальника науково дослідного відділу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 року №686 затверджено Порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам установ природно-заповідного фонду України, відповідно до якого така надбавка виплачується при стажі роботи в установах ПЗВ понад 3 роки у розмірі 10% посадового окладу, понад 10 років 20%, понад 20 років 30%.

Працівникам, у яких право на підвищення надбавки за вислугу виникло протягом календарного місяця, така надбавка надається з початку наступного місяця. Станом на 25 грудня 2021 року стаж його роботи в установах ПЗФ складав 20 років, тому з січня 2022 року надбавка за вислугу років мала нараховуватись у розмірі 30% посадового окладу, однак адміністрація НПП «Білобережжя Святослава» не провела перерахунок надбавки та її виплачували у розмірі 20 %.

Про вказану обставину стало відомо лише у 2025 році після зміни керівництва парку . До цього ніяка інформація про розмір заробітної плати та її складових не надавалась.

Виявивши неналежне нарахування надбавки, повідомив про це в.о. директору НПП «Білобережжя Святослава» ОСОБА_2 та фахівцю з кадрів ОСОБА_3 .

Листом від 31 липня 2025 року в.о. директора НПП «Білобережжя Святослава» підтвердила, що право на підвищення надбавки настало з грудня 2021 року, однак по червень 2025 року вона виплачувалась у розмірі 20%. Перерахунок не було проведено по причині того, що фахівець з кадрів не підготувала відповідний наказ. На підставі наказу від 08.07.2025 року проведено донарахування надбавки за січень червень 2025 року, що підтверджується відповідною довідкою-розрахунком.

Також зазначила, що підстави для перерахунку надбавки за період до 2025 року відсутні у зв`язку з тим, що це виходить за межі бюджетного року .

Вважає відмову у перерахунку надбавки за вислугу років неправомірною, оскільки її розмір встановлений законодавством та не може бути зменшений, на відміну від преміальних виплат. Бюджетне законодавство не може скасовувати чи змінювати обсяг прав, обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законодавчими актами.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав , просив їх задовільнити . Підтвердив обставини , викладені у позові.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав , викладених у відзиві та розгляд справи провести без участі відповідача.

Дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд із прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Основними принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд, які стосуються як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06).

Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно матеріалів справи , а саме копії трудової книжки , ОСОБА_1 працював у Національному природному парку «Білобережжя Святослава» з 03.04.2012р. по 19.09.13р. на посаді заступника директора головного природознавця, з 02.12.2013р. по 04.08.2025р. на посаді начальника науково дослідного відділу.

04.08.2025 року позивача звільнено на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України .

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом , стверджує, що відповідачем не здійснено перерахунку надбавки за вислугу років за період з 01.01.2022 року по 31.12.2024 рік .

Відповідно до листа від 31 липня 2025 року в.о. директора НПП «Білобережжя Святослава» право на підвищення надбавки у позивача настало з грудня 2021 року

Згідно цього ж листа по червень 2025 року позивачу виплачувалась надбавка за вислугу років у розмірі 20%. Перерахунок не було проведено по причині того, що фахівець з кадрів не підготувала відповідний наказ. На підставі наказу від 08.07.2025 року проведено донарахування надбавки за січень - червень 2025 року, що підтверджується відповідною довідкою-розрахунком.

Відповідно до позиції відповідача , підстави для перерахунку надбавки позивачу за період до 2025 року відсутні у зв`язку з тим, що це виходить за межі бюджетного року.

Відповідно до п.3-9 Положення про порядок преміювання , надання матеріальної допомоги та встановлення надбавок і доплат до посадових окладів працівників національного природного парку « Білобережжя Святослав» надбавка до посадового окладу працівників за вислугу років залежно від стажу роботи визначається у розмірі 30 відсотків за роботу понад 20 років.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 відповідач стверджує, що згідно вказаного вище положення , підстави для перерахунку надбавки позивачу за період до 2025 року відсутні у зв`язку з тим, що це виходить за межі бюджетного року.

Проте , таке твердження відповідача прямо не узгоджується із п. 3-9 Положення про порядок преміювання , надання матеріальної допомоги та встановлення надбавок і доплат до посадових окладів працівників національного природного парку « Білобережжя Святослав» .

Обставина , на яку посилається відповідач , стосується п. 1,6 згаданого положення та визначає порядок преміювання працівників у межах коштів на оплату праці , затвердженого у кошторисі доходів і видатків на поточний рік.

Тобто , відповідачем не доведено правомірності не здійснення перерахунку позивачу належної надбавки за вислугу років.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу( частина перша статті 94 КЗпП України).

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом частина друга статті 97 КЗпП України.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань стаття 13 Закону України «Про оплату праці».

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 712/3776/17, провадження № 61-32684 св 18.

Суд не погоджується з доводами сторони відповідача щодо неможливості здійснення перерахунку позивачу надбавки за вислугу років , у зв`язку з тим , що це виходить за межі бюджетного року.

Матеріалами справи підтверджено право та порядок нарахування такої виплати без прив`язки до меж бюджетного року.

За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача , оскільки задоволенню підлягають вимоги у частині зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу донарахованих сум надбавки за вислугу років за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2024 року, виходячи з розміру 30% посадового окладу за кожен місяць.

У частині визнання протиправною відмови відповідача від здійснення перерахунку надбавки за вислугу років позивачу , слід відмовити, оскільки визнання протиправними дій, не може бути вирішене у межах даної справи.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 4, 12, 81, 89, 141, 265, 268, 352-354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати Національний природний парк «Білобережжя Святослава» провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 донарахованих сум надбавки за вислугу років за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2024 року, виходячи з розміру 30% посадового окладу за кожен місяць,

Стягнути з Національного природного парку «Білобережжя Святослава» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Чернівецького апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Чернівецького районного

суду міста Чернівців Галичанський О. І.