Провадження № 22-ц/802/1116/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Русинчук М.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Луцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та матері за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2025 року в складі судді Присяжнюк Л. М.,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернулась в суд з вказаним з позовом мотивуючи такими обставинами.

Позивачка працює у військовій частині НОМЕР_1 на посаді діловода адміністративно-господарчої групи. У її відділі на посаді начальника адміністративно-господарчої групи працює відповідач ОСОБА_4 . У квітні 2020 року між ними виникли близькі стосунки, вони зустрічалися, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина ОСОБА_5 , батьком якого є відповідач.

ОСОБА_4 відмовився подати заяву в органи РАЦС про реєстрацію батьківства, тому відповідно до ст.135 СК України батька дитини було записано зі слів матері.

Просила визнати, що ОСОБА_4 є батьком дитини та внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 .

Малолітній син ОСОБА_6 проживає із позивачкою і знаходиться на її утримані. Відповідач участі у матеріальному та духовному розвитку дитини не приймає, але як батько дитини зобов`язаний утримувати її. Дитина через три дні після народження раптово захворіла і потрапила до реанімації, де було проведено оперативне втручання, з того часу син постійно хворіє, а позивач змушена витрачати значну частину коштів на відновлення його здоров`я. Відповідач є працездатним чоловіком, офіційно працевлаштований, здоровий, інших осіб на утриманні не має, тому просила стягувати з нього аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини його заробітної плати, до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини його заробітної плати до досягнення дитиною трьох років.

31 жовтня 2024 року позивачка подала заяву про уточнення позовних вимог, у якій вказала, що малолітньому ОСОБА_5 уже виповнилося три роки, однак через хворобливий стан дитини та медичні покази він потребує постійного догляду матері до досягнення 6 років. Просить стягувати з відповідача аліменти на утримання матері до досягнення дитиною 6 років.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 липня 2025 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Внести зміни до актового запису № 490 від 24 лютого 2021 року, складеного Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши батьком дитини - ОСОБА_4 .

Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.09.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання, як матері неповнолітньої дитини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 21.09.2021 року і до досягнення дитиною шестирічного віку.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 2422 гривні 40 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 15 000 гривень витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції зазначає грубе порушення судом норм процесуального права. Зокрема, вважає, що суд, зупинивши ухвалою від 20.09.2022 провадження в справі до припинення перебування відповідача на військовій службі, безпідставно поновив провадження ухвалою від 09 жовтня 2024 року «..для з`ясування місця перебування та проходження військової служби відповідачем», у той час як відповідач продовжує військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Суд не виконав обов`язку ухвалити заочне рішення в справі, хоча для заочного розгляду справи існували всі умови визначені ч. І ст. 280 ЦПК України відповідач ОСОБА_4 не брав участі у розгляді справи, не подавав відзиву, клопотань, заяв, не з`являвся в судові засідання, отже, процедура розгляду справи була порушена.

Розмір аліментів на утримання дитини необґрунтований, позивачка не довела необхідності призначення дитині аліментів в розмірі, вищому ніж рекомендований законом - п.4 ч. І ст. 161 ЦПК України.

Стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу вважає безпідставним у зв`язку з відсутністю доказів, які підтверджують понесені витрати договір про правову допомогу, акт приймання-передачі, платіжні документи, розрахунок витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача спростовує аргументи відповідача та просить рішення суду залишити без змін.

Вказує, що відповідач навів в апеляційній скарзі мотиви незгоди з рішенням суду щодо розміру аліментів на дитину , відповідно до приписів статті 367 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначає, що відповідач не заявляв клопотання про зупинення провадження в справі, після поновлення провадження в справі не подавав суду заперечень чи клопотань. Звертає увагу суду на те, що позов поданий у 2021 році, тому такий тривалий розгляд справи не відповідає завданням цивільного судочинства та суперечить інтересам малолітньої дитини.

Позивачка заперечувала щодо ухвалення заочного рішення, тому підстави для ухвалення заочного рішення були відсутні.

При визначенні розміру аліментів на дитину судом враховано хворобливий стан дитини, потребу в постійному лікуванні, також стан здоров`я та майновий стан відповідача, який крім грошових доходів як працюючий, має у власності житло, не має інших утриманців.

Відповідач не навів мотивів незгоди з рішенням суду про визнання батьківства та визначеними та стягнутими на користь позивачки коштів на її утримання .

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано Договір про правничу допомогу, акт виконаних робіт, докази оплати наданої правничої допомоги.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

ОСОБА_5 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 24.02.2021, актовий запис № 490.

Батьком ОСОБА_5 вказано ОСОБА_7 , матір`ю - ОСОБА_3 .

Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження ОСОБА_5 підтверджується про зазначенням відомостей про батька дитини відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Малолітній ОСОБА_8 зареєстрований та проживає разом із матір`ю - позивачкою по справі, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи.

З виписок із медичних карт хворого ОСОБА_5 від 23.03.2021, від 22.10.2024 вбачається, що він хворіє вродженою аномалією травної системи, має вроджені внутрішньочеревні спайки, вроджений стеноз та стриктура сльозної протоки, часто хворіючий простудними захворюваннями.

З довідки №88 від 22.10 2024 року Любомльського територіального медичного об`єднання Любомльської міської ради вбачається, що ОСОБА_9 перебуває на диспансерному обліку та має потребу у догляді матір`ю з 22 жовтня 2024 року.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, ОСОБА_4 має у власності транспортні засоби TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, який зареєстрований на відповідача 15.05.2024, VOLKSSWAGEN TIGUAN, 2013 року випуску, який зареєстрований на відповідача 06.03.2024.

Згідно з витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 має у власності квартиру загальною площею 61.9 кв м., яку набув 20.10.2023, а також є співвласником квартири загальною площею 55.8 кв. на підставі приватизації державного житлового фонду.

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2022 року ухвалою Луцького міськрайонного суду провадження у даній справі було зупинено до припинення перебування відповідача ОСОБА_4 на військовій службі.

09 жовтня 2024 року на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду провадження у даній справі було поновлено, для з`ясування місця перебування та проходження військової служби ОСОБА_4 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 09 лютого 2022 року призначено судову генетично молекулярну експертизу.

01 червня 2022 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи, оскільки 13 травня 2022 року ОСОБА_4 , для відбору зразків букального епітелію до Волинського НДЕКЦ МВС не з`явився.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду 11 листопада 2024 року повторно на адресу Волинського НДЕКЦ МВС направлено ухвалу Луцького міськрайонного суду від 09 лютого 2022 року про призначення судової генетично молекулярної експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

30 січня 2025 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи, оскільки ОСОБА_4 , для відбору зразків букального епітелію до Волинського НДЕКЦ МВС не з`явився.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до приписів статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до приписів статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже апеляційний суд, перевіряючи законність оскарженого судових рішення в цій справі, враховує, що відповідач просить скасувати рішення суду в повному обсязі, водночас наводить мотиви неправильного визначення розміру аліментів на дитину та допущені , на його думку , порушення норм процесуального права, які слугують підставою для скасування рішення в цілому та відмову в позові, тому саме в таких межах розглядає справу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України).

Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 квітня 2019 року у справі «Міфсуд проти Мальти», заява № 62257/15, зазначено, що ДНК-тест - це науковий метод для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З метою встановлення обставин щодо батьківства відповідача ОСОБА_4 судом першої інстанції було призначено генетично-молекулярну експертизу, яка не проведена у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 не з"явився для відбору зразків букального епітелію до експертної установи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 перебуває на військовій службі, проте з листів командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) від 28.04.2022, від 07.10.2022 вбачається про відсутність перешкод для явки ОСОБА_4 для проведення судової експертизи.

Експертною установою двічі призначались дати для відібрання зразків для проведення експертизи, однак відповідач у визначені дні до експертної установи не з`являвся, не повідомляв упродовж усього часу розгляду справи, який був тривалим, про неможливість з`явитися в експертну установу.

Згідно з приписами статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Суд першої інстанції встановивши, що відповідач ОСОБА_4 ухиляється від явки для відбору зразків букального епітелію до експертної установи, у зв`язку з чим генетично-молекулярна експертиза не проведена, обґрунтовано визнав факт батьківства ОСОБА_4 доведеним.

В апеляційній скарзі відповідачем не наведено мотивів про те, що існували поважні підстави, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для відібрання зразків, необхідних для проведення судової експертизи-генетичної експертизи, не надав жодних заперечень, пояснень, доводів, що він не являється батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення аліментів на своє утримання та утримання дитини є похідними від вимоги про встановлення батьківства.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до частини другої ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до ч. 2-4 статті 84 та ст.86 і 88 цього Кодексу.

Задовольняючи позов про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач працює у військовій частині НОМЕР_1 , працездатний, здоровий, має у власності житло, інших осіб на утриманні не має.

До суду першої інстанції, до апеляційного суду відповідач не надав доказів того, що він не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачкою необхідності стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача з посиланням на приписи п.4 ч.І ст. 161 ЦПК України, оскільки положення цієї норми визначають умови, за яких може бути виданий судовий наказ про стягнення аліментів на дитину, не визначають рекомендованого розміру аліментів при вирішенні спору про їх стягнення, тому не підлягають застосуванню при розгляді цієї справи, яка розглядається в порядку позовного провадження.

Питання визначення розміру аліментів на неповнолітню дитину врегульовано приписами статті 182 СК України, якою визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

1.При визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Апеляційним судом встановлено , що малолітній син сторін проживає разом з матір`ю, яка окрім матеріального забезпечення дитини, на даний час самостійно виконує покладений на батьків обов`язок постійного виховання дитини, піклування про дитину, яка є хворобливою, що потребує більших матеріальних витрат. Апеляційний суд, враховуючи вік і стан здоров`я дитини, майновий стан відповідача, який у період розгляду справи також набув у власність два транспортні засоби, що вказує на його достатнє матеріальне забезпечення, а також, враховуючи приписи ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, згідно з якими обов`язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття стосується обох батьків, вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/3 всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Докази про стан здоров`я дитини, його місце проживання, наявність рухомого майна (транспортних засобів) та нерухомого майна (житла) у відповідача містяться в матеріалах справи та були предметом дослідження суду першої інстанції, про що вказано в мотивувальній частині рішення.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі відповідачем не наведено жодних заперечень і мотивів про те, що він не погоджується з рішенням суду про стягнення з нього аліментів на позивачку у визначеному судом розмірі у зв`язку з потребою дитиною в домашньому догляді до досягнення дитиною шестирічного віку.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи відповідача щодо безпідставного поновлення судом провадження у справі апеляційний суд відхиляє у зв`язку з таким.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Відповідно до п.2 частини першої ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з п.2 частини першої ст.253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.2 частини першої ст.251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Питання наявності правових підстав для зупинення провадження у справі неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, який у своїх постановах звернув увагу на те, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи (Постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року в справі №6-1367цс15, від 01 лютого 2017 року в справі №6-1957цс16 ), та що обов`язок суду зупинити провадження у справі виникає, зокрема, у випадку, якщо сторона подала докази його перебування у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій (Постанова Верховного Суду від 29 серпня 2022 року в справі №461/5209/19, від 09 листопада 2022 року в справі №753/19628/17, від 21 грудня 2022 року в справі №456/2541/19.

Отже, процесуальний закон пов`язує виникнення обов`язку суду про зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан та виконання бойових завдань у зоні бойових дій.

Покликаючись в апеляційній скарзі на те, що суд не з`ясував про перебування або ж звільнення відповідача з військової служби, відповідач, всупереч вимог статті 81 ЦПК України не подає доказів того, що він, на час ухвалення судом першої інстанції про поновлення провадження в справі, також на час ухвалення рішення суду по суті спору перебував у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан та виконував бойові завдання у зоні бойових дій.

Також колегія суддів враховує ту обставину, що предметом спору в цій справі є вимоги, які стосуються захисту права та інтересів малолітньої дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, поновивши провадження в справі не допустив порушень норм процесуального права, при цьому діяв з метою забезпечити захист прав та інтересів неповнолітньої дитини.

Щодо покликань відповідача на безпідставне стягнення судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів апеляційного суду виходить з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно з матеріалами цивільної справи 05 травня 2025 року представник позивача подав суду заяву про стягнення судових витрат.

Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду першої інстанції доказами, а саме: договором про надання правової допомоги від 10 жовтня 2022 №6-АБ, укладений між Адвокатським бюро «Адвокат Бордаченко та партнери» (далі Бюро) та ОСОБА_3 та Додатком до Договору від 10 жовтня 2022 №6-АБ (далі - Договір) за яким остання доручив представництво її інтересів в суді у справі № 161/16865/21, тобто у цій справі, Акти від 12 листопада 2024 року, від 29 квітня 2025 року , про часткове виконання Договору, звіти про надану правничу допомогу за період із17 жовтня 2024 по 11 листопада 2024 року, з 12 листопада 2024 по 29 квітня 2025 року , детальний опис робіт за Договором, фільтровану виписку АТ КБ «ПриватБанк», якою підтверджується про оплату ОСОБА_3 коштів за Договором на загальну суму 36916 грн.

Суд першої інстанції стягнув на користь позивачки 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу, виходячи із того, що у позові був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести в зв`язку із розглядом справи на суму 15 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, з чим позивачка погодилась.

Наведеним спростовуються доводи відповідача про безпідставне стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу.

Аргументи відповідача про те, що розмір стягнутих судом витрат є завищеним та не відповідає складності справи зводяться до суб`єктивних тверджень, у той час як представником позивача надані акти виконаних робіт та звіти наданої правничої допомоги, які спростовують позицію відповідача.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду у зв`язку із незастосуванням судом вимог статті 280 ЦПК України , якою визначено можливість ухвалення рішення, у зв`язку з таким.

Згідно із статтею 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

2. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

3. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

Статтею 281 ЦПК України передбачено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Із системного тлумачення цих норм вбачається, що заочний розгляд справи, за наявності для того підстав, є правом, а не обов`язком суду, та саме суд, з урахуванням обставин справи, наділений повноваженнями ухвалити про заочний розгляд справи.

Також належить звернути увагу на те, що однієї із чотирьох умов, які мають існувати одночасно, є та умова, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У цій справі позивач не бажала заочного розгляду справи, про що додатково зауважує у відзиві на апеляційну скаргу її представник, тому доводи апеляційної скарги про те, що насправді існували умови для заочного розгляду, не відповідають фактичним обставинам. З врахуванням викладеного, безпідставними є доводи апеляційної скарги про позбавлення відповідача додаткового способу захисту, а саме, подання заяви про перегляд заочного рішення суду в порядку статті 284 ЦПК України.

Відповідно до положень пункту 4 ч. І статті 376 ЦПК України підставами скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

В апеляційній скарзі не наведено мотивів порушення норм процесуального права, які згідно з приписами ЦПК України, є обов`язковою підставою скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга відповідача не містить покликань на порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідач просить скасувати рішення в повному обсязі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, однак не наводить доводів та мотивів, з яких він не погоджується з рішенням суду в частині задоволення позову про визнання батьківства та стягнення аліментів на користь позивачки, яка зайнята доглядом за малолітньою дитиною, а тому в апеляційного суду не має підстав не погоджуватись з рішенням суду в цій частині позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367,368, 374, 375,381-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді