РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Мукачево Справа №303/387/25

2/303/2042/25

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Варваринець Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2

до відповідача Свалявської міської ради

про відшкодування моральної шкоди,

За участю:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача ОСОБА_2 ;

представника відповідача Бомбушкара Е.С.;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до Свалявського районного суду Закарпатської області з позовом до відповідача про стягнення із Свалявської міської ради моральної шкоди в сумі 36336,00 гривень, у зв`язку з незаконним переслідуванням.

Розпорядженням Голови Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 липня 2025 року №2/01-08 дану справу передано на розгляд до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність у позивача права на відшкодування вищевказаної суми коштів за наслідками неправомірних дій відповідача, які полягали у незаконному притягненні до адміністративної відповідальності за ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке тривало з 31.08.2023 по 30.08.2024.

Нормативно-правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 1167, 1174, 1176 Цивільного кодексу України та та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» (надалі - Закон).

Відповідачем подано до суду відзив на позов, у якому уповноваженим представником органу місцевого самоврядування висловлено свою незгоду із позовними вимогами, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.

Позивачем подано відповідь на відзив, згідно з якою позовні вимоги просить задоволити в повному обсязі, оскільки всі докази, які підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди були подані разом з позовною заявою.

Відповідачем реалізовано своє процесуальне право на подання до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили її задоволити, з підстав викладених у позовній заяві.

В свою чергу уповноважений представник відповідача у задоволені позову просив відмовити, з посиланням на мотиви та аргументи, яки були наведені у відзиві на позов.

За клопотанням сторони позивача у судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_3 , яка повідомила про наявність тривалої конфліктної ситуації з їх сусідкою, а також надала свої свідчення відносно протиправності дій посадових осіб органу місцевого самоврядування, які оформили протокол у справі про адміністративне правопорушення, а також винесли на її чоловіка постанову, яка була ним оскаржена в судовому порядку.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує таке.

31.08.2023 року начальником відділу інспекції з благоустрою Свалявської міської ради щодо позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення.

На підставі постанови від 11.09.2023 № 23, адміністративна комісія при виконавчому комітеті Свалявської міської ради визнала ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення та звільнила його від адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення у зв`язку з малозначністю, оголосивши йому усне зауваження на підставі ст. 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19 серпня 2024 року у справі №306/670/24 зазначену вище постанову визнано протиправною та скасовано.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з приписами частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У межах судового розгляду даної справи, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на його користь суму 36336,00 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з посиланням на приписи ст.ст. 1167, 1174, 1176 Цивільного кодексу України та Закону, у зв`язку з незаконним переслідуванням, яке тривало з 31.08.2023 по 30.08.2024, тобто з дня складання протоколу по справі про адміністративне правопорушення та до дня набрання рішенням суду законної сили, на підставі якого постанову відповідача про оголошенням йому усного зауваження було скасовано.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України .

За змістом п. 8, 9 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування вищевказаної норми закону діють правила частини 6 статті 1176 Цивільного кодексу України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (йдеться також й про органи місцевого самоврядування) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями,дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

У справі № 638/3490/18, Велика Палата Верховного Суду окремо зазначає, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення здійснюють адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад (ст. 218 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Велика Палата Верховного суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 виснувала (п.п. 70-76), що у справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

З огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, суд повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій службових осіб (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) суб`єкта владних повноважень як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності вимогам закону та вчинення суб`єктами владних повноважень під час складання протоколу та винесення постанови усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій суб`єкта владних повноважень.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, які мали наслідком скасування такої постанови, дії суб`єкта владних повноважень щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, у разі подальшого скасування такої постанови, можуть бути підставою для відшкодування шкоди лише у тому випадку, якщо скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відбулося через очевидну невідповідність протоколу та постанови вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій суб`єкта владних повноважень, які, зокрема, можуть мати ознаки свавільності.

Фактичний аналіз матеріалів справи у контексті з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року не дають суду правових підстав для висновку про наявність ознак очевидної свавільності дій посадових осіб відповідача при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, а також постанови, яка була скасована у судовому порядку, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 60), передбаченого ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Отже, сам факт скасування постанови суб`єкта владних повноважень не тягне за собою обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду, при відсутності очевидних ознак невідповідності таких документів вимогам закону.

Помилковість певних висновків працівників відділу інспекції благоустрою Свалявської міської ради та Адміністративної комісії вказаного органу місцевого самоврядування щодо певних фактичних обставин справи, при оформленні та складанні вищевказаних документів, з наявністю яких позивач пов`язує завдання йому моральних страждань, не є свідченням їх очевидної свавільності та протиправності, з огляду та ті функціональні правомочності, а також законодавчо регламентовані повноваження, які мають право виконувати посадові особи таких структурних підрозділів відповідача.

Також слід констатувати, що за наслідками судового оскарження постанови Адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Свалявської міської ради від 11.09.2023, жодного адміністративного стягнення до позивача застосовано не було.

По відношенню до переданого на розгляд суду позову, релевантним є також й інший правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, відносного того, що під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій суб`єктами владних повноважень під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Третім обов`язковим елементом для покладення відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

Враховуючи вищевикладені норми права, встановлені судом обставини справи, позовні вимоги задоволенню не підлягають також у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, а також причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями відповідача.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що посадові особи, які склали протокол у справі про адміністративне правопорушення, та винесли постанову

не є суб`єктами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність чи проводять досудове розслідування, тому до таких правовідносин не підлягають застосуванню приписи статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону.

З огляду на мотиви, наведені у рішенні, суд вважає, що у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях посадових осіб.

Виходячи з викладеного, доводи представника позивача у тексті позовної заяви щодо необхідності розрахунку моральної шкоди, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати, судом відхиляються, оскільки позивач в межах процедури притягнення його до відповідальності в межах санкції вказаної вище статті Кодексу України про адміністративні правопорушення не перебував під судом чи слідством у розумінні положень Закону.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Свалявська міська рада (89300 Закарпатська обл., Мукачівський р-н, м. Свалява, пл. Головна, 1 ).

Суддя В.В. Кость