ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/63/25
"22" жовтня 2025 р. Дарницький районний суд міста Києва під головуванням судді Осіпенко Л.М.,
секретаря судового засідання - Петрової Т.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дарницького районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01.08.2009 року до 12.12.2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі №2-7799-12. Від шлюбу вони з відповідачкою мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Попри те, що шлюб був розірваний у 2012 році, їх фактичне подружнє життя з відповідачкою припинилося ще у 2011 році. Після припинення шлюбних відносин у 2011 році, між ними була досягнута усна домовленість, що син проживатиме з ним, батьком дитини. Таким чином з 2011 року, тобто з дворічного вік син постійно проживає з ним.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19.05.2023 року у цивільній справі № 753/1617/23 визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 з батьком.

Судовим наказом Дарницького районного суду міста Києва від 13.09.2023 року у справі №753/15305/23 було стягнуто аліменти на утримання сина з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 .

В подальшому колишня дружина не приймала участі у житті та вихованні сина, не здійснювала його матеріальне забезпечення, не цікавилась його успіхами. Останній раз відповідачка спілкувалась з ОСОБА_4 01.09.2016 року, коли син пішов до першого класу.

Він самостійно здійснює утримання сина, а саме забезпечив йому належні умови для проживання, оплачує навчання та додаткові заняття, дбає про його виховання, здоров`я та організацію дозвілля.

Відповідачка ОСОБА_2 протягом тривалого часу (13 років) не бачила дитину, жодним чином не піклується про нього, не проявляє зацікавленості до його подальшої долі, не цікавиться успіхами сина, станом його здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться навчанням сина, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням сина, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною, в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не проявляє зацікавленості до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти.

Окрім того, відповідачка має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, що виникла внаслідок систематичної несплати аліментних зобов`язань, покладених на неї відповідно до судового наказу.

Така поведінка відповідачки є свідомою та свідчить про ухилення нею від виконання батьківських обов`язків, а тому просить суд позбавити її батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1-19).

Ухвалою суду від 18.09.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 46).

Ухвалою суду від 26.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі, розпочато розгляд справи по суті (а.с. 75).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов з підстав викладених у ньому та просив задовольнити. Додатково пояснив суду, що останній раз спілкувався з колишньою дружиною у 2022 році у месенджері «Viber», тоді ж вона йому повідомила що виїхала на територію російської федерації. Син матір наразі не пам`ятає.

Відповідачка, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву не подала, викликалась до суду судовою повісткою за адресою реєстрації, однак конверт повернувся до суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 53, 62, 71, 93).

Крім того, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідачка повідомлялась про дату, час і місце судового розгляду, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України» (а.с. 83).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій вона просить суд здійснювати розгляд справи без участі представника третьої особи (а.с. 88).

У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши позивача дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом про народження №3749, на підставі якого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Батьком дитини є позивач ОСОБА_1 , матір`ю - відповідачка ОСОБА_2 .

Неповнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з батьком, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18.05.2023 року у цивільній справі №753/1617/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (а.с. 8-11).

Рішення набрало законної сили 22.06.2023 року.

Дитинанавчається в гімназії №315 з поглибленим вивченням іноземних мов м. Києва у 7-Г класі, що підтверджується Довідкою №102 від 30.08.2022 року (а.с. 16).

Також встановлено, що відповідно до Декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0000-354Н-РММ7 від 21.05.2018 року, позивач ОСОБА_1 брав участь у підписанні декларації про вибір лікаря (а.с. 14-15).

Станом на 31.10.2024 року відповідачка ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 17 387,47 грн., що підтверджується розрахунком у виконавчому провадженні НОМЕР_2 сформованим Дарницьким ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) (а.с. 17).

03.03.2025 року Органом опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за №101-2054 надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування зазначено, що з метою підготовки ґрунтовного висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання вказаного спору, а також з`ясування обставин щодо стану виконання батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських обов`язків службою 24.01.2025 року було направлено листи на адресу гімназії №315 з поглибленим вивченням іноземних мов та на адресу комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дарницького району міста Києва». Відповідно до характеристики, наданої гімназією, неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у зазначеному закладі з 5 класу. За період навчання у вихованні та навчанні брав участь батько, ОСОБА_1 , натомість мати на зв`язок із класним керівником не виходила, успішністю сина не цікавилася. Згідно з листом Центру, неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігається лікарем-педіатром Центру, за медичною допомогою та на профілактичні огляди дитина звертається в супроводі батька - ОСОБА_1 та тітки ОСОБА_5 , які всі рекомендації лікарів виконують у повному обсязі. На засіданні комісії неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначив, що не пам`ятає не тільки матір, але і її ім`я, а також вважає за доцільне позбавити матір батьківських прав. ОСОБА_2 на судове засідання не з`явилась. Беручи до уваги вищезазначене, рекомендації комісії, можна зробити висновок, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитині, не турбується про стан її здоров`я (а.с. 84-86, 89-91).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши надані у справі докази в їх сукупності та кожен окремо, суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування та вважає за необхідне зазначити наступне. Зазначений висновок складено без участі відповідачки ОСОБА_2 , при цьому відомості про її належне повідомлення чи виклик на засідання комісії відсутні. Крім того, висновок ґрунтується виключно на відомостях, наданих їм позивачем, без перевірки їх достовірності або з`ясування позиції іншої сторони.

Крім іншого, висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, таких як проживання дитини та матері за різними адресами.

У Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 червня 2019 року у справі № 708/72/17 викладено правову позицію, відповідно до якої якщо батьки і діти проживають за різними адресами, або дитина знаходиться за межами сім`ї, немає підстав застосовувати норми статті 170 СК. У випадку відсутності безпосереднього контакту між дітьми та з тим з батьків, про відібрання дітей у якого порушується питання, обставини щодо належного чи неналежного виконання цим з батьків батьківських обов`язків не можуть давати підстав для відібрання дітей у порядку статті 170 СК України.

У частинах 5,6 статті 19 СК України зазначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування сам по собі не може бути правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі №344/1107/23).

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав зроблений без наведення достатніх аргументів щодо свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також того, що позбавлення батьківських прав відповідає інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).

З цього приводу суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені факти того, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, цей захід слід застосовувати як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

За частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

В рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини вказував, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю (рішення у справі «Гнахоре проти Франції»). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року вказував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року пункт 86). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства», пункт 87).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 166 СК України визначено правові наслідки позбавлення батьківських прав.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її сина ОСОБА_4 не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його матері по відношенню до нього батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Усі інші доводи позивача не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, ст. 164 -167 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 212-215,224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 03.11.2025 року.

Суддя: Л.М. Осіпенко