Справа № 362/8382/24
Провадження № 2/362/979/25
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

03 листопада 2025 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Марчука О.Л.,

при секретарі Неділько А.С.,

за участю представника позивача адвоката Стукалової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом у якому просить визнати за ним, в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері, право власності на половину двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті своєї матері у встановленому законом порядку вона, як єдиний її спадкоємець, звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини у вигляді вказаного нерухомого майна за заповітом після померлої матері; однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на частини вказаних земельних ділянок через відсутність виділених часток спадковаця у даному нерухомому майні (а.с. 1 5).

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та не заперечив позовних вимог (а.с. 47 48).

Вислухавши вступне слово представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків.

18 квітня 2012 року ОСОБА_2 склала заповіт на користь своєї дочки ОСОБА_1 (а.с. 74).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.01.2023 року (а.с. 12).

Отже, спадкоємцем померлої за заповітом є її дочка позивач по даній справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 21 листопада 1971 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 05 листопада 1996 року (а.с. 10, 11).

З матеріалів спадкової справи № 154/2024 до майна ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що інші спадкоємці у померлої відсутні (а.с. 67 106).

Позивач звернувся до нотаріуса з метою прийняття та оформлення спадщини за заповітом після померлої матері.

Проте, постановою державного нотаріуса Першої васильківської державної нотаріальної контори від 28.11.2024 року № 1240/02-14, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на половини земельних ділянок із кадастровими номерами :04:016:0021 і :04:016:0022, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 105).

Вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Зокрема, із доданих до позову на підтвердження своїх доводів копій письмових доказів вбачається, що на підставі рішення Васильківської міської ради № 01.02-10-V від 10 жовтня 2006 року, на ім`я ОСОБА_1 було виготовлено і 09 квітня 2010 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № на земельну ділянку площею 0,0906 гектара, кадастровий номер :04:016:0021, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

При цьому, як вбачається із додатку до вказоного Державного акта, співвласниками зазначеної земельної ділянки були ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 16).

Також, із доданих до позову на підтвердження своїх доводів копій письмових доказів вбачається, що на підставі рішення Васильківської міської ради № 01.02-10-V від 10 жовтня 2006 року, на ім`я ОСОБА_1 було виготовлено і 09 квітня 2010 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № на земельну ділянку площею 0,1000 гектара, кадастровий номер :04:016:0022, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

При цьому, як вбачається із додатку до вказоного Державного акта, співвласниками зазначеної земельної ділянки були ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 18).

Одночасно, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду місто Васильків розташоване в адміністративних межах Обухівського району Київської області.

Також, суд приймає до уваги загальновідому обставину перейменування вулиць в місті Василькові, що також відображено за змістом архівної довідки № ВС 0424076 від 26.04.2024 року Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 77).

Норма частини першої статті 126 Земельного кодексу України (у редакції, що була чинною станом на дату прийняття рішення органом місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки позивачці та її матері) передбачала, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Тобто, зазначеними вище двома Державними актами на право приватної власності на землю серії ЯК № й серії ЯК № , правомірно було підтверджено право спільної часткової власності позивачки та її матері на земельну ділянку площею 0,0906 гектара, кадастровий номер :04:016:0021, для ведення особистого селянського господарства, та земельну ділянку площею 0,1000 гектара, кадастровий номер :04:016:0022, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15, 17).

Отже, слід зробити висновок, що відповідно до вимог діючого на той час земельного законодавства позивачка та її матір набули право спільної сумісної власності на дану земельну ділянку з підстав її отримання у приватну власність за рішенням відповідної місцевої ради, що підтверджено належними Державними актами.

Стосовно часток позивачки та її померлої матері у вказаних двох земельних ділянка, суд зазначає наступне.

Пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» містить роз`яснення, що розглядаючи спори, пов`язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК України спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Норма частини другої статті 370 ЦК України передбачає, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Також, згідно із частинами четвертою і п`ятою статті 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки; поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Стаття 368 ЦК України визначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із статтею 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності; у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У пункті 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Також, відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини; при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними).

Отже, не вирішуючи питання про поділ спільного майна, суд виходить із засад рівності часток співвласників: позивачки та її спадкодавця у спільному нерухомому майні (вказаних двох земельних ділянках).

Як наслідок, виходячи із рівності часток позивачки та її спадкодавця у спільному нерухомому майні у вигляді земельних ділянок із кадастровими номерами :04:016:0021 і :04:016:0022, за адресою: АДРЕСА_1 , слід зробити висновок, що кожен із них: і позивачка, і її померла матір, має і мала частку у праві спільної сумісної власності в розмірі 1/2 частини двох вказаних земельних ділянок.

При цьому суд враховує, що з наведених вище обставин перебування двох зазначених земельних ділянок у спільній сумісній власності двох осіб, суд приходить до висновку, що при виділу частки із вказаних земельних ділянок, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності визначається рівними.

У зв`язку з цим, суд вважає, що та обставина, що матір позивачки за життя не здійснила виділ своєї частки із спільного сумісного майна та не встигла оформити право власності на належні їй частки у двох вказаних земельних ділянках належним чином, не є достатньою підставою для відмови у визнанні за її спадкоємцем права власності на визначені частки вказаного нерухомого майна.

Разом із цим, суд обов`язково враховує та керується правовими висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року по справі № 522/3974/20 за якими, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачем; при розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин 1 і 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Натомість, матір позивача у встановленому законом порядку за життя не оформила своїх майнових прав приватної власності на половини двох вказаних земельних ділянок відповідно до приписів Земельного кодексу України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, слід зробити висновок, що відповідно до вимог земельного законодавства спадкодавець позивача набув право власності на половини двох вказаних земельних ділянок з підстав їх отримання за рішенням органу місцевого самоврядування, що не суперечить цивільному законодавству.

У зв`язку з цим, суд вважає, що та обставина, що матір позивача за життя не встигла оформити право власності на дві половини вказаних земельних ділянок належним чином, не є достатньою підставою для відмови у визнанні за її спадкоємцем права власності на вказане нерухоме майно, яке залишились після смерті її матері.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та положення законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що право позивача щодо спадкування підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на відповідні частки вказаного нерухомого майна.

За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», Постановою Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» статтями 17, 23, 89, 125 Земельного кодексу України, статтями 328, 355, 368, 370, 1216, 1218, 1241, 1268 ЦК України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 142, 197, 198, 206, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Задовольнити позов.

В порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу частину) земельної ділянки площею 0,0906 гектара, кадастровий номер :04:016:0021, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу частину) земельної ділянки площею 0,1000 гектара, кадастровий номер :04:016:0022, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення 03 листопада 2025 року.