03.11.2025 Провадження по справі № 2/940/621/25
Справа № 940/1504/25

РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2025 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

(в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, що розташована по АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, що розташована по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-КВ № 086458. Відповідно до цього ж державного акта на право приватної власності на землю відповідачу також належала земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:206:0002, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 .

10 серпня 2012 року відповідач отримав від позивачки грошові кошти в сумі 45000,00 гривень за вказані земельні ділянки, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем.

01 листопада 2017 року між відповідачем та позивачкою було укладено договір про встановлення прав користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), відповідно до якого відповідач надав позивачці земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:206:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначила, що відповідач відмовлявся укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:206:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 20.09.2019 у справі № 380/1163/19 було задоволено.

Однак питання із земельною ділянкою площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, яка розташована по АДРЕСА_1 , до цих пір не вирішено. Незважаючи на те, що відповідач отримав кошти за вказану земельну ділянку, як стверджує позивачка, укладати договір купівлі-продажу ОСОБА_3 відмовляється, аргументуючи це тим, що земельна ділянка і так передана позивачці та знаходиться у її власності.

За таких обставин, позивачка вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки більше п`ятнадцяти років вона відкрито, безперервно і добросовісно володіє та користується ним.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12.08.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 08.09.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Безугла І.С. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав повністю та підтвердив, що дійсно позивачка ОСОБА_1 більше 15 років користується земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2019 № 163927027 (а. с. 7).

Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії І-КВ №086458, земельна ділянка площею 0,273 га, розташована на території м. Тетіїв Тетіївської міської Ради, передано для обслуговування житлового будинку 0,100 га, ведення особ. підсоб. госп. 0,173 га, є власністю ОСОБА_3 , який мешкає в АДРЕСА_1 (а. с. 6).

01 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про встановлення прав користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), відповідно до умов якого власник ОСОБА_3 надав у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер: :01:206:0002, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-12).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2019 № 187757173, на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 20.09.2019 у справі № 380/1163/19, ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер :01:206:0002, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8, 18-19).

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.11.2020 № НВ-020, власником земельної ділянки, площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 (а. с. 13).

Згідно з розпискою від 10 серпня 2012 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 45000,00 гривень за земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 17).

Згідно з Актом про користування земельною ділянкою від 18.07.2025, складеним депутатом Тетіївської міської ради Майструком Р.В., протягом 15 років, починаючи з 2010 року, ОСОБА_1 користується прилеглою земельною ділянкою площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 086458 від 14.07.1997), яка розташована по АДРЕСА_1 . Відомості, викладені в даному акті, підтверджують свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 16).

У ході судового розгляду судом також були допитані свідки.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , який є сусідом позивачки ОСОБА_1 , повідомив, що проживає в житловому будинку по АДРЕСА_2 сім років. З того часу позивачка зі своєю сім`єю вже проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_4 , яка є сусідкою позивачки, повідомила, що з 2005 року проживає в житловому будинку по АДРЕСА_3 . Поряд з її земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_4 , розташована земельна ділянка, якою спочатку користувалась сім`я ОСОБА_7 , а з 2012 року почала користуватися позивачка ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 , який є сусідом позивачки, повідомив, що проживає в житловому будинку по АДРЕСА_5 більше 20 років та зазначив, що земельною ділянкою, якою користується позивачка, спочатку користувалась сім`я ОСОБА_7 , а у подальшому - ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, звертаючись до суду позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що з 2010 року фактично користується земельною ділянкою площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та вважає, що внаслідок відкритого, безперервного та добросовісного володіння зазначеною земельною ділянкою, має право на цю земельну ділянку в силу положень статті 344 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_3 відчужив їй земельну ділянку, за яку 10 серпня 2012 року отримав грошові кошти.

Зазначені позивачем обставини підтвердили допитані судом свідки та не спростовані відповідачем.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 володіє зазначеним нерухомим майном, а саме земельною ділянкою площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито та безперервно більше десяти років, не приховуючи факту знаходження майна у її володінні.

Зазначені обставини свідчать про добросовісність володіння позивачкою зазначеною земельною ділянкою.

Відтак, враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 добросовісно заволоділа земельною ділянкою площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та продовжує більше десяти років відкрито, безперервно та добросовісно користуватися нею, утримувати її, відтак ці обставини, на переконання суду, є достатніми підставами для набуття позивачкою права власності на зазначену земельну ділянку за набувальною давністю.

З огляду на наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, заслухавши учасників справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 328, 344 Цивільного кодексу України, статтями 3, 10, 12, 13, 81, 247,264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:206:0001, що розташована по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 06 листопада 2025 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК