Справа № 522/6880/18
Провадження № 2/522/1203/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

учасники справи в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі Департамент комунальної власності) звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв.м, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління якими здійснює Департамент комунальної власності, що підтверджується рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 № 266-XХI «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», згідно якого жилі будинки зі всіма вбудованими нежитловими приміщеннями були передані до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Позивач стверджує, що нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси на підставі Постанови КМУ від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» та вищевказаного рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 № 266-XХI, в яких зазначено, що весь житловий та нежитловий фонд переходить до комунальної власності. Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05.07.2004 № 370 «Про реєстрацію об?єктів комунальної власності м. Одеси» зазначений об?єкт включено до Переліку об?єктів, право власності на які підлягало оформленню за територіальною громадою. Управління вказаними нежитловими приміщеннями здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до п. 2.1. Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 № 2752-VI, Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради і є виконавчим органом Одеської міської ради. Основним завданням Департаменту є управління комунальною власністю, забезпечення надходження коштів до бюджету міста за рахунок ефективного обліку, використання, збереження майна територіальної громади.

Позивачу стало відомо, що вказані нежитлові приміщення, загальною площею 28,3 кв.м, незаконно вибули із комунальної власності територіальної громади м. Одеси та незаконно приєднані до площі суміжної квартири АДРЕСА_2 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17 листопада 2014 року № ОД 15 та технічного паспорта серії та номер 584пр-83-582 від 17 лютого 2016 року. Право власності на приміщення зареєстровано за відповідачкою. Водночас відповідачка незаконно включила спірні приміщення до загальної площі належної їй квартири унаслідок її реконструкції.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року у справі № 815/4789/16 за позовом Департаменту комунальної власності скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17 листопада 2014 року № ОД 15.

Посилаючись на те, що фактично у відповідачки право власності на спірне нежитлове приміщення не виникло та нежитлове приміщення, загальною площею 28,3 кв.м, вибуло із володіння власника (територіальної громади м. Одеси) поза його волею, позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачки із нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв.м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Департаменту комунальної власності, витребувати від відповідачки нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Департаменту комунальної власності, скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Спір розглядався судами неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приміщення, за рахунок якого була збільшена площа квартири відповідачки, було підсобним, тому відповідно до положень чинного законодавства належить мешканцям будинку як його співвласникам. Достовірних та беззаперечних доказів того, що площа квартири відповідачки була збільшена саме за рахунок належного позивачу приміщення як нежитлового матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що немає підстав для витребування спірного майна від відповідачки на користь позивача та відмовив у задоволенні інших вимог, які є похідними. Суд першої інстанції також не застосовав наслідків пропуску позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки у позові відмовлено за недоведеністю.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року залишено без змін. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що площа квартири відповідачки була збільшена саме за рахунок нежитлового приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м, яке належить територіальній громаді м. Одеси. Суд першої інстанції встановив, що приміщення, за рахунок якого була збільшена площа квартири відповідачки, було підсобним, а тому належить мешканцями будинку як його співвласникам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову за його необґрунтованістю.

Постановою КЦС ВС від 21 грудня 2022 року касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалені у справі судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції суд касаційної інстанції вказав, що відмовляючи в позові з підстав його недоведеності, суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи перебувало спірне приміщення у володінні, користуванні та розпорядженні позивача.

Посилаючись на те, що спірне приміщення, за рахунок якого збільшена площа квартири ОСОБА_2 , було підсобним (допоміжним), суди попередніх інстанцій не навели мотивів та доказів на підтвердження таких висновків.

Отже, суди попередніх інстанцій не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню.

Визначивши спірне приміщення як підсобне (допоміжне), суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ приміщення за технічними характеристиками могло використовуватися як окреме відособлене нежитлове приміщення для певної мети, не встановили, коли, ким та у який спосіб використовувалося спірне приміщення після прийняття зазначеного рішення Одеської обласної ради, чи використовувалося спірне приміщення Одеською міською радою та уповноваженими нею органами як відокремлене нежиле.

Лише після з`ясування вказаних фактичних обставин справи судам необхідно визначитись, чи порушені права позивача та чи існують підстави для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Одеської міської ради.

Під час нового розгляду суд першої інстанції має врахувати викладене, на підставі перевірки обставин справи та дослідження доказів у їх сукупності з`ясувати правовий статус спірного майна, зробити висновок, чи порушені права позивача та чи існують підстави для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів Одеської міської ради, перевірити доводи відповідачки про сплив позовної давності за вимогами позивача, в тому числі щодо початку та перебігу позовної давності, та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

31.01.2023 ухвалою головуючого судді Павлик І.А. справу прийнято до свого провадження за правилами загального позовного провадження.

24.02.2023 від представника позивача надійшло клопотання, у якому він посилаючись на висновок суду касаційної інстанції щодо не наведення судами мотивів та доказів того, що спірне приміщення, за рахунок якого збільшена площа квартири ОСОБА_2 було підсобним (допоміжним), просить суд призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу.

23.05.2023 до суду від представника позивача надійшло клопотання, у якому він просить суд провести розгляд клопотання про призначення експертизи за його відсутності та задовольнити його у повному обсязі.

23.05.2023 ухвалою суду клопотання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про призначення експертизи задоволено. Призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65000, м. Одеса, вул. Рішельєвська, 8).

Провадження у справі № 522/6880/18 зупинено на час проведення експертизи.

25.07.2023 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ) надійшов лист про погодження строків проведення експертизи, клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи, договори, калькуляції та акт здачі-приймання виконаних робіт.

29.08.2023 від позивача надійшло клопотання про призначення експертизи та заміну експертної установи.

12.10.2023 ухвалою суду поновлено провадження у справі.

24.10.2023 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ) надійшов лист про направлення повідомлення про неможливість надання висновку.

05.12.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про доручення проведення експертизи ТОВ «Одеський регіональний центр незалежних експертиз».

21.12.2023 та 14.03.2024 від представника позивача надійшли клопотання про доручення проведення експертизи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ) та розгляд клопотання без їх участі та долучено лист-відповідь КП «БТІ» ОМР від 04.03.2024 № 774/03.01-06 на 28 арк.

11.04.2024 від представника позивача надійшло клопотання, у якому він посилаючись на висновок суду касаційної інстанції щодо не наведення судами мотивів та доказів того, що спірне приміщення, за рахунок якого збільшена площа квартири ОСОБА_2 було підсобним (допоміжним), просить суд призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу.

12.04.2024 до суду від представника позивача надійшло клопотання, у якому він просить суд провести розгляд клопотання про призначення експертизи за його відсутності та задовольнити його у повному обсязі.

02.05.2024 ухвалою суду у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65000, м. Одеса, вул. Рішельєвська, 8) та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.

20.08.2024 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) надійшли клопотання про погодження строків проведення експертизи, надання додаткових матеріалів та рахунок.

26.11.2024 до суду від представника Департаменту комунальної власності ОМР надійшло клопотання про направлення запитів для надання документів.

12.12.2024 до суду від представника Департаменту комунальної власності ОМР надійшло клопотання про долучення копій відповідей Департаменту архітектури та містобудування ОМР, Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР та КП «БТІ» ОМР на 5 арк. Інших додаткових матеріалів сторони у справі не надали.

16.04.2025 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) надійшов супровідний лист; висновок експерта № 24-3937; матеріали цивільної справи № 522/6880/18 (у 2 томах, а саме 1 -на 255 арк., 2 - на 226 арк.); акт здачі-приймання висновку на 1 арк. та копія ухвали суду від 02.05.2024 на 3 арк.

29.04.2025 ухвалою суду поновлено провадження у справі.

18.06.2025 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

18.06.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та закриття підготовчого провадження.

18.06.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

30.09.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

30.09.2025 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі та письмові пояснення у справі, у яких у задоволенні позову просить відмовити, оскільки вимоги Департаменту є необґрунтованими.

30.09.2025 сторони в судове засідання не з`явились.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 листопада 2004 року № 5315865, номер запису 582 у книзі 460пр-159, власником квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 8166798) була ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2003 року (т. 1, а.с. 4647).

Згідно з технічним паспортом зазначеної квартири (станом на 24 липня 1998 року та на час її придбання ОСОБА_3 ) її загальна площа складала 41,6 кв.м., житлова 23,7 кв.м. (т. 1, а.с. 4344).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 квітня 2010 року ОСОБА_1 стала спадкоємцем майна ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 41,6 кв.м, житловою площею 23,7 кв.м. (т. 1 а. с. 48).

Згідно з відомостями з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно 25 травня 2010 року зазначена квартира, загальною площею 41,6 кв.м. зареєстрована за громадянкою ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, а 18 лютого 2016 року квартира АДРЕСА_4 площею 69,9 кв.м. зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі декларації № ОД15, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області 17 листопада 2014 року та технічного паспорта від 17 лютого 2016 року № 584пр-83-582.

Відповідно до зазначеної декларації загальна площа квартири становить 69,9 кв.м.

23 лютого 2016 року державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , площею 69,9 кв.м. за ОСОБА_2 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року у справі № 815/4789/16 позов Департаменту комунальної власності до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Одеська міська рада, про скасування реєстрації декларації від 17 листопада 2014 року № ОД15, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: квартири АДРЕСА_2 , ІІ категорії складності задоволено, скасовано декларацію від 17 листопада 2014 року № ОД15.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року залишено без змін.

Постановою ВП ВС від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року скасовано, провадження у справі закрито згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (справу не належить розглядати за правила адміністративного судочинства) (т. 1, а.с. 145149).

У зазначеній постанові ВП ВС виснувала, що на обґрунтування заявлених позовних вимог Департамент зазначив, що ДАБІ неправомірно зареєструвала вказану Декларацію, оскільки ОСОБА_2 незаконно включила до загальної площі реконструйованої квартири АДРЕСА_4 нежиле приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м., яке належить територіальній громаді міста Одеси.

Отже, цей позов подано на поновлення порушеного, на думку позивача, права власності територіальної громади міста Одеси на нежиле приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м.

Частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Матеріалами справи також установлено, що 23 лютого 2016 року державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28389543 про проведення державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 69,9 кв.м.

Таким чином, оспорювання рішення ДАБІ про реєстрацію Декларації в цьому випадку поглинається спором про речове право.

За таких обставин скасування оскаржуваного рішення ДАБІ за умови реєстрації нерухомого майна ОСОБА_2 , яка стала власником квартири, не призведе до поновлення прав та інтересів позивача.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір у справі стосується не стільки правомірності дій відповідача при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скільки правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна, створений за результатами реконструкції квартири, а тому захист порушеного права власності територіальної громади міста Одеси має вирішуватися в порядку, встановленому ЦПК України.

Поновити своє порушене право позивач може шляхом звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку цивільного судочинства із залученням до справи як відповідача фізичної особи власника майна.

Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст. 327 ЦК).

Згідно з ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 (далі Закон №280/97-ВР) визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до п. 31 ст. 26 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до частини п`ятої Закону №280/97-ВР від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 Закону №280/97-ВР визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом.

Враховуючи те, що Одеська міська рада є колегіальним органом, органом місцевого самоврядування, вона діє лише через створені нею виконавчі органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет, відділ, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виключний перелік вказаний органів міститься в Законі України «Про місцеве самоврядування».

Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради і здійснює облік, контроль та управління комунальним майном відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VI.

Отже, вказаний Департамент виступає у даній справі як виконавчий орган Одеської міської ради, наділений повноваженнями бути позивачем у справі.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частини 1 та 2 ст. 386 ЦК України встановлюють, що Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

За ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав (п.п. 10.7 10.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).

У пунктах 11.6, 11.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 наголошено, що у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Отже, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням віндикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК).

Згідно з ст.190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст.ст. 331, 376).

Згідно із законом № 2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст. 4).

Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004 №1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5).

Судом встановлено, що право власності за Одеською міською радою на нежитлове приміщення площею 28,3 м2 у встановленому законом порядку не було зареєстровано.

Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями ст.ст. 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України).

Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону №280/97-ВР об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

28 липня 2016 року старший інспектор відділу Департаменту комунальної власності провів обстеження спірного нерухомого майна та згідно з актом обстеження встановив, що житлова квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 69,9 кв.м., розташована у внутрішньодворовому правоворотньому флігелі на першому поверсі 2-поверхового будинку, зі слів сусідів площа квартири збільшена за рахунок нежитлового підсобного приміщення, у якому раніше проживала жінка похилого віку та яку добудовувала, мешкаючи в квартирі АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 .

Як вбачається з технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 57) рік будівництва до 1917 року, матеріал стін ракушняк, кількість поверхів два, площа забудови 100 м2, підвал 3 м2, загальна корисна площа 95 м2, житлова площа квартир 67 м2, квартир 6, кімнат 9, кількість кухонь 4, однокімнатних квартир 4, двокімнатних 1, трикімнатних 1.

Таким чином, різниця між загальною корисною площею 95 м2 та житловою площею 67 м2 (6 квартир та 9 кімнат) становить 28 м2.

З наданого позивачем, при новому розгляді справи, поповерхового плану будинковолодіння АДРЕСА_5 (т. 2, а.с. 169) вбачається, що площа спірного приміщення становить 7,11+5,90+14,84=27,85 та коридор біля сходів, який слугував з`єднанням з квартирою відповідачки, площу якого встановити неможливо, оскільки план містить закреслення та виправлення цифр.

З журналу внутрішніх обмірів та підрахунків площі приміщень будівлі під літ. «Б» по АДРЕСА_5 (т. 2, а с. 175-183) не вбачається площ нежитлових приміщень, які б відповідали вищенаведеним площам, що увійшли до спірного приміщення.

Будь-яких інших технічних та/або правовстановлюючих документів з яких можливо було б достименно встановити, що площа спірного приміщення становить 28,3 м2, позивачем суду не надано. З наданого позивачем плану квартири відповідачки (т. 1, а.с. 55) вбачається приєднання нею приміщення до площі своєї квартири, проте не зазначено цільового призначення даного приміщення та його площу.

КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 02.12.2024 № 5080/03.01-06 повідомило директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про те, що в матеріалах інвентаризаційних справ, наявних в КП «БТІ» ОМР, інвентаризаційна та реєстраційна справа на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , не зареєстрована. Проектна документація на об`єкт нерухомого майна загальною площею 69,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , в матеріалах інвентаризаційної справи відсутня.

Департамент архітектури та містобудування листом від 27.11.2024 № 01-11/2507 повідомив директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про те, що за даними архіву та відділу загального листування Департаменту проектна документація на об`єкт нерухомого майна загальною площею 69,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_7 в Департаменті не значиться.

На виконання вказівок КЦС ВС, що містяться у постанові від 21 грудня 2022 року, з метою з`ясування правового статусу спірного нерухомого майна, судом призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65000, м. Одеса, вул. Рішельєвська, 8).

На вирішення експертам поставлені запропоновані позивачем питання:

1) «Чи відноситься нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 до нежитлових об`єктів нерухомості, які є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин та чи можлива експлуатація житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 без загального доступу до зазначеного вище об`єкту нерухомості?»;

2) «Чи входить нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 до складу квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 ?».

Згідно висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 24-3937 від 28.03.2025, відповідно до положень ЦКУ та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» питання «чи відноситься нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до нежитлових об?єктів нерухомості, які є самостійними об?єктами цивільно-правових відносин» має ознаки правового питання, вирішення якого не належить до компетенції судового експерта за спеціальністю: 10.6 «Дослідження об?єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів».

Станом на дату обстеження приміщення, площею 28,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 не належало до допоміжних приміщень, які за функціональним призначенням передбачені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, крім того первісне призначення зазначеного приміщення, за наявними у справі документами, це житлове.

Після аналізу наданих на дослідження документів та даних, отриманих під час обстеження, а також враховуючи дослідження по першому питанню, можливо зробити висновок, що з технічної точки зору приміщення, площею 28,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 може увійти до складу квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , враховуючи існуючий на час проведення обстеження загальний вхід в об?єднані, як два суміжні, розташовані на одному поверсі приміщення, але за відсутності у матеріалах справи правовстановлюючих документів на зазначені приміщення, як на одне ціле приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , що належить ОСОБА_2 , відповісти на питання: «чи входить нежитлове приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 до складу квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , не надається можливим.

Представник позивача у судовому засіданні 31.07.2025 на запитання суду коли, ким та у який спосіб використовувалось спірне приміщення після прийняття рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ, чи використовувалось спірне приміщення Одеською міською радою та уповноваженими нею органами як відокремлене нежиле, та чи перебувало спірне приміщення у володінні та розпорядженні позивача зазначив, що думає, що використовувалось, проте йому невідомі дані обставини, натомість представник відповідача зазначив, що спірне приміщення перебувало в постійному користуванні ще ОСОБА_3 , а згодом відповідачки та використовувалось нею як житлове приміщення.

Виконавши вказівки Верховного Суду, що містяться в постанові від 21 грудня 2022 року, та які в силу ч. 1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, судом встановлено, що дійсно площа квартири відповідачки була збільшена в 2016 році на 28,3 м2, проте позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що площа квартири відповідачки була збільшена саме за рахунок нежитлового приміщення першого поверху площею 28,3 м2, яке належить територіальній громаді міста Одеси та знаходилось у володінні, користуванні та розпорядженні останньої після прийняття рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 № 266-XХI «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» та до його приєднання відповідачкою до належної їй квартири.

За таких обставин, позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачкою, а відтак у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252, 255 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) зазначено, що стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) та від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306 цс 18).

У даній справі судом відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю, а відтак позовна давність не підлягає застосуванню.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 30.10.2025.

Суддя І.А. Павлик