ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення правочину недійсним.

Позов мотивовано тим, що протягом останніх десяти років позивач опікувався своєю родичкою з боку матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка страждала на атеросклероз, гіпертонічну хворобу, ішемічну хворобу серця, у зв?язку з чим потребувала допомоги. Позивач постійно навідував її, купував продукти харчування, ліки, возив до лікарні, сплачував комунальні платежі, при цьому жодних інших осіб, які б надавали ОСОБА_5 будь-яку допомогу не було. 31 січня 2023 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого вона заповідала все своє рухоме та нерухоме майно позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. 07 березня 2023 року позивач звернувся до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , проте останньому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю спадкового майна. Підставою звернення до суду стало те, що приблизно наприкінці 2020 року ОСОБА_5 повідомила позивача, що відповідач ОСОБА_4 , яка також була прихожанкою в церкві, яку остання відвідувала, возила її до нотаріуса, де вони склали якийсь документ, зміст якого вона не зрозуміла. Як з?ясувалося згодом, між ОСОБА_5 та відповідачем, яка є абсолютно незнайомою їй людиною, яку ніхто ніколи не бачив, був укладений спадковий договір. На підставі того, що ОСОБА_5 , перебуваючи в похилому віці, помилилася щодо природи правочину, а також прав та обов`язків сторін, позивач просить суд визнати спадковий договір недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами, що оспорюваний спадковий договір укладений під впливом помилки, тому позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 15 вересня 2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали спадковий договір серія та номер 1980, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Баженовою Л.В., який зареєстровано в реєстрі за №1988/8, на належну ОСОБА_5 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

31 січня 2023 року державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за №1-92, відповідно до якого вона заповідала все своє рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Слов`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27 лютого 2023 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис №570.

Відповідно до довідки №2060 щодо реєстрації місця проживання на день смерті, ОСОБА_5 на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою була зареєстрована одна.

12 жовтня 2023 року СКП «Ритуальна служба» ОСОБА_1 була видана довідка про те, що 17 лютого 2023 року він був замовником - особою, яка взяла на себе зобов?язання щодо поховання померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Поховання відбулося 20 лютого 2023 року на кладовищі Краматорської міської ради з дотриманням усіх належних ритуалів. Послуги з поховання були оплачені ОСОБА_1 в повному обсязі.

Витрати на поховання також підтверджуються договором-замовлення 128/3 від 18 лютого 2023 року та товарним чеком №1/1 від 20 вересня 2023 року.

07 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

Постановою державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори від 10 жовтня 2023 року №814/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю спадкового майна, оскільки на належну ОСОБА_5 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , було посвідчено спадковий договір на користь ОСОБА_4 та накладено заборону на це нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами, що оспорюваний спадковий договір укладений під впливом помилки, тому позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, що огляду на наступне.

За змістом статей 1302, 1305 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача), тобто вчиняти певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після відкриття спадщини і в разі смерті відчужувача набуває право власності на його майно.

Сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача.

Отже, спадковий договір має подвійну правову природу, він одночасно є і розпорядженням на випадок смерті, і договором, змістом якого визначаються його істотні умови.

Спадковий договір виступає різновидом договорів про передачу майна у власність. Схожість спадкового договору із спадкуванням виявляється в спільності основної юридичної підстави виникнення права на спадкування у спадкоємців і права власності у набувача, якою є смерть фізичної особи відчужувача.

Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (підстава заявленого позову). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення спадкового договору замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного спадкового договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

У разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 1302 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Фактично, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 змінила наміри щодо розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті вже після укладення спадкового договору, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договору під час укладення такого правочину.

Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

А отже доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 відвідувала церкву. І приблизно наприкінці 2020 року повідомила позивача, що відповідачка, яка також була прихожанкою в церкві возила її до нотаріуса, де вони склали якийсь документ, зміст якого вона не зрозуміла. На думку ОСОБА_5 це був заповіт, яким вона заповідала належну їй квартиру церкві. Однак згодом, ОСОБА_5 повідомила позивача, що вирішила змінити свою останню волю та заповідати все належне їй майно йому. Таким чином вважав, що у справі є достатньо доказів щодо визнання договору недійсним, оскільки в нотаріуса Васильєва Н.С. в присутності позивача отримала консультацію, відповідно до якої нотаріус підтвердив, що кожен наступний заповіт автоматично скасовує попередній є безпідставними.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 564/308/18, провадження № 61-3536св19.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спадкового договору недійсним через ненадання належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час його укладення помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_5 фактичних обставин правочину, що вплинуло на формування її намірів та волевиявлення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які вказують на помилку чи неправильне сприйняття померлою ОСОБА_5 фактичних обставин правочину, а саме спадкового договору, укладеного між нею та відповідачем, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, позивачем ані в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції надано не було.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 31 жовтня 2025 року

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова