Провадження № 2/202/1598/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

30 жовтня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузнєцова О.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Борсука В.М.,

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Чернецької О.А.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпро, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович про визнання недійсним договору дарування квартири, стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів позики,-

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Кузнєцов О.М. звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович про визнання недійсним договору дарування квартири та стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи позов зазначив, що син позивача - ОСОБА_3 разом з дружиною ОСОБА_2 19 серпня 2021 року придбали у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира придбана за кредитні кошти.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не мав фінансової можливості сплачувати кредит Позивач надала йому в борг 01 жовтня 2021 року суму грошей в розмірі 200 000 грн. про що в присутності свідків було укладено відповідний договір позики.

Також, в грудні місяці 2022 року Позивач надала йому в борг суму грошей в розмірі 80 000 грн., про що також складено договір позики.

Також, в липні місяці 2023 року Позивач надала ОСОБА_3 в борг суму грошей в розмірі 140 000 грн. для остаточного погашення кредитних зобов`язань перед АТ «КБ «ПРИВАТБАНК».

Сума грошових коштів в загальному розмірі 420 000 (чотириста двадцять тисяч) гривень, яку отримав ОСОБА_3 мала бути витрачені на погашення кредиту та повернуті Позивачеві до 31 грудня 2023 року.

Разом з тим, ОСОБА_3 не повернув у зазначений термін грошові кошти.

Позивач вважає, що Відповідачі діючи умисно з метою приховання нерухомого майна, запобігання його стягнення в рахунок погашення боргу на загальну суму 420 000 грн. уклали фіктивний правочин - договір дарування квартири на ОСОБА_2 .

З урахуванням наведеного, Позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який було укладено між ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко P.O. 16 травня 2024 року за реєстровим номером 3131.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 грошові кошти в розмірі 420 000,00 (чотириста двадцять тисяч гривень 00 копійок) за договорами позики грошових коштів від 01.10.2021 року, 17.12.2022 року та 19.07.2023 року.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

13 січня 2025 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів позики, а також відзив на позовну заяву.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що за час подружнього життя з ОСОБА_3 , відповідачами було спільно придбане нерухоме та рухоме майно, зокрема квартира АДРЕСА_2 . Квартира придбана з оформленням іпотечного кредиту для отримання необхідної суми коштів у розмірі 400 000,00 грн., з подальшим оформленням права власності на ім`я ОСОБА_3 .. Зазначає, що саме вона надавала своєму чоловіку ОСОБА_3 грошові кошти для повернення кредиту за Іпотечним договором, шляхом надсилання коштів на рахунок, що підтверджується платіжними документами.

Останній платіж за Іпотечним договором здійснено 11.08.2023 р. у розмірі 128251,10 грн., таким чином відповідачами повністю та достроково виконані договірні зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Про жодні позики чоловіка ОСОБА_2 не відомо, тим більш від його матері ОСОБА_1 для погашення іпотеки на кв. АДРЕСА_2 , в цьому навіть не було потреби, оскільки вона мала та має постійний дохід та вносила грошові кошти самостійно відповідно до графіку погашення кредиту.

16.05.2024 р. ОСОБА_4 за власним волевиявленням подарував ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що первісний позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири та стягнення грошових коштів за своєю суттю є штучно створеним та поданий саме після звернення до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та після вимог щодо повернення правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 , усунення перешкод в користуванні власністю, а також заяви щодо розірвання шлюбу та поділу майна подружжя.

З огляду на викладене вище, надані позивачем ОСОБА_1 «договори позики для оплати іпотечного кредиту» від 01.10.2021 р., 17.12.2022 р. та 19.07.2023 р. спростовуються наданими доказами про сплату платежів за Іпотечним договором.

Вважає, що ОСОБА_3 та його матір ОСОБА_1 вступили між собою в змову та створили штучні договори позики, вказані договори позики не укладалися, грошові кошти не передавалися, та первісний позов подано ОСОБА_1 з метою позбавлення її права власності на квартиру кв. АДРЕСА_2 та стягнення солідарно «заборгованості» за договорами позики, згоди на укладення яких вона не надавала.

З урахуванням наведеного, просила визнати недійсними договори позики від 01.10.2021 р., 17.12.2022 р., 19.07.2023 р., укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 та присвоєно об`єднаній справі № 202/14734/24.

18.02.2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Чернецька О.А. подала до суду Відзив на позовну заяву, згідно якого заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Зазначила, що ОСОБА_3 дійсно 19 серпня 2021 року за кредитні кошти купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . З об`єктивних причин ОСОБА_3 не мав фінансової можливості сплачувати цей кредит.

У зв`язку з тим, що його дружина ОСОБА_2 також не мала доходу, оскільки ніде не працювала, порадившись з нею, ОСОБА_3 домовився зі своєю матір`ю (Позивачем) про те, що вона йому надасть в позику грошові кошти. Позивач надавала в борг суму грошей частинами в розмірі 200 000 грн., 80 000 грн. та 140 000 грн., про що були укладені договори позики. За отримані кошти були здійсненні платежі по кредиту.

В подальшому Відповідачі не змогли повернути кошти Позивачу. Остання не йшла на компроміс з ОСОБА_3 і більше того постійно влаштовувала сварки йому та його дружині, в кінці кінців це призвело до того, що вона примусила ОСОБА_3 отримати офіційну вимогу про погашення заборгованості на суму 420 000 грн. під розпис та пригрозила йому стягненням цієї суми в примусовому порядку, і стягненням усіх штрафних санкцій та моральної шкоди.

Після цього Відповідачі спільно прийняли рішення зробити формально відчуження даної квартири на користь ОСОБА_2 для запобігання його стягнення в рахунок погашення боргу на загальну суму 420 000 грн. при цьому Відповідачі продовжували жити разом за цією ж адресою в цій же квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 вважає, що позов поданий передчасно, підстав для примусового стягнення грошових коштів не має, оскільки є можливість врегулювати даний спір в позасудовому порядку.

21 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузнєцов О.М. подав до суду Відповідь на відзив.

28 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузнєцов О.М. подав до суду Відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого зазначив, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження позовних вимог. Відповідачі, будучі подружжям спільно витрачали кошти, у тому числі отримані від Позивача. Фактично всі їх дії направлені на те, щоб не повертати суми позик та уникнути стягнення цих коштів за рахунок придбаної квартири. ОСОБА_2 не надала достовірних доказів на наявність в неї або в її чоловіка доходів, які б давали змогу сплачувати кредитні платежі. Договори позики відповідають вимогам законодавства, є реальними, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

03.03.2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Чернецька О.А. подала до суду Відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Зазначила, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено наявності у неї фінансової можливості сплачувати платежі за кредитом. Також не підтверджено належними та допустимими доказами, факт сплати саме за кошти, отримані у якості доходів ОСОБА_2 (заробітна плата, дохід від незалежної професійної діяльності, дохід від цивільно-правових договорів, тощо), а не за кошти, які отримані були у позику ОСОБА_3 від ОСОБА_1 за договорами позики від 01.10.2021р., від 17.12.2022р., від 19.07.2023р.. ОСОБА_3 , отримавши гроші від своєї матері в позику, перераховував їх на банківську карту ОСОБА_2 для того, щоб вона через термінал вносила їх в якості погашення кредиту. Саме з цих грошових коштів і здійснювалась оплата кредиту через термінал. Цей факт підтверджується випискою по картці від 11.12.2024 року з якого вбачається, що ОСОБА_3 в період з 20.12.2021 року по 29.06.2023 року перераховував грошові кошти зі своєї банківської карти на карту позивача на загальну суму 308 378,34 грн.

Договори позики від 01.10.2021р., від 17.12.2022р., від 19.07.2023р., які були укладені між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_3 , повністю відповідають ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, що виключає їх недійсність.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузнєцов О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Зазначив, що Відповідачі взяли в борг у позивача грошові кошти на погашення іпотеки. В подальшому позичені кошти не повертались, а з метою недопущення стягнення боргу за рахунок квартири, ОСОБА_3 подарував квартиру дружині ОСОБА_2 .. Також зазначив про безпідставність зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвоката Чернецька О.А. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, зазначила, що під час перебування у шлюбі відповідачі придбали в іпотеку квартиру. В подальшому ними було прийнято рішення про дострокове погашення боргу перед банком. Мати ОСОБА_3 (позивач по справі) надала у борг грошові кошти для такого погашення. В подальшому квартира була подарована ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Борсук В.М. в судовому засіданні заперечували проти первісних позовних вимог та наполягали на зустрічних вимогах. Зазначили, що дійсно під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру в іпотеку. Подружжя виплачувала платежі за кредитним договором самостійно, оскільки вони працювали та мали певний достаток. В подальшому вони вирішили достроково виплатити борг за кредитом з зібраних коштів. Після сплати боргу, ОСОБА_3 вирішив подарити ОСОБА_2 вказану квартири в знак любові. У зв`язку з систематичним зловживанням алкоголю та нанесенням побоїв, ОСОБА_2 в осені 2024 року подала заяву про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Саме після цього позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , який є її сином, вирішили укласти фіктивні договори позики з метою забрати половину квартири.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. в судове засідання не з`явився, натомість подав заяву про розгляд справи без його участі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначив, що він є чоловіком позивача ОСОБА_1 .. Зазначив, що їх син разом з дружиною (відповідачі по справі) під час шлюбу придбали квартиру в іпотеку. В подальшому в них почались труднощі з поверненням боргу, а тому позивач позичила їм кошти на погашення іпотеки. Спочатку дали 200 000 гривень в жовтні 2021 року, потім 80 000 гривень наприкінці 2022 року та ще 140 000 гривень влітку 2023 року. На підтвердження позики були укладені договори, однак робили це вже після того як зрозуміли, що гроші не повертають, в один день «зворотними датами».

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначив, що він є товаришем відповідача ОСОБА_3 останній попрохав його бути свідком при передачі грошових коштів взимку 2022 року (80 000 грн.) та літом 2023 року (140 000 грн.). гроші передавала мати ОСОБА_3 ОСОБА_1 .. Свідок зазначив що Договори позики, свідком укладання яких він був, складались влітку 2023 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначив, що він є братом ОСОБА_8 . Йому відомо, що вона з чоловіком придбала у шлюбі квартиру в іпотеку. При цьому половину суму сплатили відразу, а іншу половину виплатили за 2 роки достроково. Зазначив, що у родині сестри були наявні грошові кошти для цього, під час шлюбу були придбані 3 авто, які ОСОБА_3 використовував у підприємницькій діяльності. Квартиру в подальшому було подаровано ОСОБА_9 . Також зазначив, що йому нічого не відомо з приводу якихось позик, які б брали сестра та її чоловік.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 зазначила, що їй відомо, що відповідачі у шлюбі придбали квартиру в іпотеку, яку поступово сплатили. Гроші на сплату кредитних внесків вони заробляли самі, не в кого не позичали. Восени 2024 року ОСОБА_3 подарував свою частку ОСОБА_2 .. В подальшому, у зв`язку з зловживанням алкоголем та побиттям з боку чоловіка, ОСОБА_2 подала на розлучення. На теперішній час ОСОБА_2 вимушена жити в орендованій квартирі, оскільки її позбавили доступу до своєї.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначив, що він є батьком ОСОБА_8 . Йому відомо, що його донька з чоловіком придбали квартиру в іпотеку. Вони самі назбирали грошові кошти для першого внеску (50 % вартості). В подальшому вони також без проблем сплачували платежі за кредитом, ніхто їм грошей для цього не позичав. Після виплати остаточної суми боргу, ОСОБА_3 подарував квартиру дружині. Однак після розлучення, ОСОБА_12 переїхала з квартири та не має до неї доступу. Зазначив, що причиною руйнування родини було зловживання ОСОБА_3 спритними напоями та вчинення фізичного насильства відносно його доньки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначила, що вона є матір`ю ОСОБА_8 . Їй відомо, що її донька з чоловіком збирали кошти для першого внеску на квартиру. В подальшому вони сплачували платежі за кредитом самостійно. Вони вдвох заробляли достатньо для цього і ще придбали декілька авто, які ОСОБА_3 використовував у підприємницькій діяльності. Після виплати суми боргу ОСОБА_3 подарував квартиру дружині. Після розірвання відносин у зв`язку з зловживанням ОСОБА_3 спритним та вчинення фізичного насильства, ОСОБА_12 переїхала з квартири та не має до неї доступу.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 05.06.2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 , виданого 05.06.2020 р. Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 158.

19 серпня 2021 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 придбав у власність нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири серія та номер АДРЕСА_3 , що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. Відповідно до п 2.1.-2.1.2 Договору продаж квартири вчиняється за суму 800 000 грн. Сума 400 000 грн. сплачена продавцю до підписання договору. Залишок суми у розмірі 400 000 грн. Покупець зобов`язується сплатити за рахунок Іпотечного кредиту у строк, що не перевищує 1-го банківського дня з моменту підписання Договору.

Відповідно до договору про іпотечний кредит № DNF 0GK00000444 від 19.08.2021 року та іпотечного договору № DNF 0GK00000444/1 від 19.08.2021 року укладених ОСОБА_3 з AT «КБ «Приватбанк» банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 400 000 грн. на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 зі строком повернення до 19.08.2026 р.

Згідно п. 2.3. Іпотечного договору 1, Позичальник зобов`язується до «19» числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після укладання договору, здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані Кредитором проценти відповідно до графіку погашення кредиту, шляхом зарахування на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий у Кредитора.

Відповідно до Заяви від 19.08.2021 р., посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. ОСОБА_2 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на укладання іпотечного договору.

Між сторонами наявні спір стосовно того, за чиї кошти була сплачена кредитна заборгованість по іпотечному договору, а також питання можливого укладання фіктивних договорів, пов`язаних з цим.

Щодо первісної вимоги про недійсність договору дарування від 16 травня 2024 року.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 719 ЦК України).

16 травня 2024 року було укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко P.O. серія та номер договору дарування 3131, за яким ОСОБА_3 подарував квартиру ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що вказаний договір укладено відповідачами фіктивно з метою уникнення стягнення боргу за рахунок квартири.

Згідно з ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана у шлюбі, та відповідно до ст. 368 ЦК України було спільним сумісним майном.

Відповідачами 16.05.2024 року укладено договір дарування, який по формі та суті відповідає встановленим законодавствам вимогам.

Посилання Позивача на те, що такий договір було укладено з метою уникнення виконання боргових зобов`язань є безпідставним з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 реально сприймала наслідку укладеного правочину та реєстрацію права на квартиру саме на неї.

Як встановлено в судовому засіданні з показів відповідача ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , відповідачі з осені 2024 року спільно не проживають. Причиною розірвання сімейних відносин стало зловживання ОСОБА_3 спиртними напоями та фізичне насильство відносно ОСОБА_2 ..

В подальшому ОСОБА_2 вчиняла дії, направлені на поновлення права користування своєю квартирою, про що свідчать відповідні письмові Вимоги від 04.12.2024 р. до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , звернення до суду.

Матеріали справи не містять будь-якого документу, що ОСОБА_2 було відомо про укладення договорів позики, направлення вимоги про її повернення тощо. Всі реальні дії, направлені на стягнення боргу, зокрема подання позову до суду, були вчинені позивачем після того, як Відповідачі припинили спільне проживання та постало питання про розірвання їх шлюбу.

Крім того, суд зазначає, що укладення договору дарування квартири ОСОБА_3 не може вважатись спробою уникнення від стягнення суми боргу, оскільки у подружжя крім вказаної частки в квартирі наявне інше майно, за рахунок якого такий борг може бути погашений. Зокрема, відповідно до даних про реєстрацію транспортних засобів з сервісу «Дія» під час шлюбу відповідачі придбали автомобілі Renault Master НОМЕР_5 , Fiat Ducato НОМЕР_6 .

З огляду на вказане, позивачем не доведено наявності підстав для визнання фіктивним договору дарування від 16 травня 2024 року, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

Щодо первісної позовної вимоги про стягнення коштів за договорами позики від 01.10.2021р., від 17.12.2022р., від 19.07.2023р.

Позивачем до суду на підтвердження вказаної вимоги надано:

- договір позики від 01 жовтня 2021 року, згідно якого ОСОБА_3 позичив у своєї матері ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 200 000 грн. строком повернення до 31.12.2023 року на погашення кредитних зобов`язань за іпотечним договором № DNF 0GK00000444 від 19.08.2021 року. Договір підписаний сторонами та свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_14 ;

- договір позики від 17 грудня 2022 року, згідно якого ОСОБА_3 позичив у своєї матері ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 80 000 грн. строком повернення до 31.12.2023 року на погашення кредитних зобов`язань за іпотечним договором № DNF 0GK00000444 від 19.08.2021 року. Договір підписаний сторонами та свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

- договір позики від 19 липня 2023 року, згідно якого ОСОБА_3 позичив у своєї матері ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 140 000 грн. строком повернення до 31.12.2023 року на погашення кредитних зобов`язань за іпотечним договором № DNF 0GK00000444 від 19.08.2021 року. Договір підписаний сторонами та свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6

13.05.2024 року відповідно до розписки відповідач ОСОБА_3 отримав Вимогу про сплату заборгованості за договорами позики від 10.05.2024 р. на загальну суму 420 000 грн.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справи визнав факт отримання коштів від своєї матері, а також той факт, що він не повернув позичені кошти.

З урахуванням наведеного сума коштів повинна бути стягнута на користь Позивача.

Згідно з ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (стаття 543 ЦК України).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно спільної позиції позивача та відповідача ОСОБА_3 , які є рідними матір`ю та сином, грошові кошти по договорах позики надавались виключно з метою погашення кредитних зобов`язань за іпотечним договором, оскільки відповідачі самостійно не мали фінансової можливості сплачувати такі платежі.

Разом з тим, Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні стверджувала про те, що їх родина могла самостійно нести витрати на обслуговування кредиту, оскільки вдвох працювали та мали додаткові доходи.

При вирішенні питання, чи були договори позики від 01.10.2021р., від 17.12.2022р., від 19.07.2023р. укладені ОСОБА_3 в інтересах сім`ї суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до відомостей, що містяться в трудовій книжці ОСОБА_2 , остання в період з 2021 по 2024 рік працювала на посаді менеджера з логістики ТОВ «Арт-Пром», а також у ФОП ОСОБА_15 на посадах продавця, заступника директора та директора магазину.

Крім того, ОСОБА_2 отримувала додатковий дохід від надання в оренду земельної ділянки, яка належить їй на праві власності, що підтверджується копією Договору оренди від 11.06.2021 року.

Відповідно до пояснень сторін по справі, а також свідків відповідач ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 займався підприємницькою діяльністю пов`язану з вантажними перевезеннями та отримував значний дохід, який дозволив придбати подружжю ще декілька вантажних авто. Вказані твердження також підтверджуються відповідними відомостями, що містяться у відкритих джерелах стосовно даних з ЄДРПОУ ( ОСОБА_3 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець до 22.07.2021 р., вид діяльності - 49.41 Вантажний автомобільний транспорт), а також даних про реєстрацію транспортних засобів з сервісу «Дія» відповідача ОСОБА_2 ..

Відповідно до наданих квитанцій «Приват банку», наданих ОСОБА_2 , остання в період з листопада 2021 року по липень 2023 року здійснювала переказу на погашення кредитної заборгованості. При цьому, суд звертає увагу, що платежі здійснювались у сумах більших ніж встановлений регулярний платіж (9200 грн.).

Згідно з Виписки по картці ОСОБА_3 останній в період з грудня 2021 року по червень 2023 року перераховував грошові кошти своїй дружині на загальну суму 308 378,34 грн..

Таким чином, судом встановлено, що Відповідачі протягом 2021-2023 років отримували доходи, які б надавали їм можливість сплачувати зобов`язання за іпотечним договором.

При цьому жодних доказів, які б вказували на отримання коштів відповідачем ОСОБА_3 у своєї матері та витрачання їх на потреби сім`ї матеріали справи не містять. Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили факт підписання ними договорів позики, однак зазначили, що договори були укладені «зворотною датою».

Крім того, факт, погашення кредиту саме з позичених коштів спростовується розміром та черговістю платежів. Кредит сплачувався щомісячними рівними платежами, а не великими сумами, зазначеними у договорах позики. Крім того, нелогічним є сплата останнього платежу за кредитом у сумі 128 251,10 грн. лише 11.08.2023 року, тоді, як за договором позики кошти на таку сплату були отримані відповідачем ОСОБА_3 ще нібито 19.07.2023 р.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено, що договори позики укладались в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для солідарного стягнення суми боргу з ОСОБА_2 ..

З огляду на вказане, позовні вимоги в частині стягнення боргу за договорами позики підлягають частковому задоволенню, та сума 420 000 грн. підлягає стягненню на користь позивача з Відповідача ОСОБА_3 .

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання недійсними договорів позики від 01.10.2021р., від 17.12.2022р., від 19.07.2023р.:

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , як на підставу вимог посилається на те, що укладені договори позики є фіктивними та штучно створені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після подання заяви про розлучення та поділу майна, задля позбавлення її права на квартиру. Догори позики реально не виконувались, ніякі гроші не надавались.

Як, вже судом зазначалось згідно з ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Оскільки судом під час розгляду справи встановлено, що у ОСОБА_2 не виникло солідарного обов`язку за договорами позики від 01.10.2021р., від 17.12.2022р., від 19.07.2023р., то вона не є особою, яка може оспорювати дані правочини.

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики від 01.10.2021р., від 17.12.2022р., від 19.07.2023р. задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат:

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу з ОСОБА_3 , судовий збір у розмірі 4200 грн. підлягає стягненню з останнього на користь Позивача ОСОБА_1 ..

Оскільки інша частина первісних позовних вимог, а також зустрічні позовні вимоги судом задоволенні не були, сплачений судовий збір за їх подання покладаються на сторони.

Керуючись ст.ст. 4, 10-13, 19, 43, 76-81, 81, 89, 95-96, 141, 258-259, 263-265, 280, 282, 284, 287-289 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович про визнання недійсним договору дарування квартири, стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 420 000,00 (чотириста двадцять тисяч гривень 00 копійок) за договорами позики грошових коштів від 01.10.2021 року, 17.12.2022 року та 19.07.2023 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір у сумі 4200 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Мачуський