Справа № 454/412/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Струс Т. В. ,

за участю секретаря Синевської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві, Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди завданої протиправними діяннями (діями та бездіяльністю),

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідачів про відшкодування моральної шкоди завданої протиправними діяннями (діями та бездіяльністю), свої вимоги мотивує тим, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 . Зазначає, що 13.11.2016р., на території військової частини, під час несення служби в наряді, син був тричі побитий, близько 09.35 год., 10.20 год. та в період з 11.00 год. по 11.30год. іншим військовослужбовцем цієї частини ОСОБА_3 , який залучив до цього своїх товаришів-земляків, не військовослужбовців, внаслідок чого її син отримав згідно висновку експерта тяжкі тілесні ушкодження через які помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, куди його доставили на лікування лише 14.11.2016р. біля 15.50год., тобто через півтора доби з моменту отримання тілесних ушкоджень, що були небезпечними для його життя в момент спричинення, позаяк в цей час військові службові особи намагались приховати вказаний факт. Також зазначає, що востаннє 13.11.2016р. її сина побили в період з 11.00 год. по 11.30 год. в приміщенні, де ніс службу, знаходячись в добовому наряді військової частини на військовому містечку № НОМЕР_2 , в порушення діючих нормативних документів один, та без будь-якого озброєння. Незважаючи на те, що ще при заступанні в наряд у її сина були зовнішні тілесні ушкодження отримані ще при першому побитті його ОСОБА_3 , його не зняли з наряду, не надали медичної допомоги, а направили для несення служби в наряді, одного, на НОМЕР_2 військовому містечку, яке розташоване за територією військової частини. Для нагляду за ним до нього лише направили відповідального по роті, він же виконуючий обов`язки старшини роти ОСОБА_4 , який достовірно знав про побиття її сина і про знаходження його в наряді в побитому стані, проте по змові з вищим керівництвом військової частини, тримав його без медичної допомоги в приміщенні військового містечка № НОМЕР_2 , де син мав нести військову службу і де був побитий в останнє, а при завершенні несення служби, вивіз його на власному транспорті, який у нього знаходився в цьому місці, за територію військової частини для того щоб штучно сформувати враження того, що син був побитий не на територій військового містечка під час несення служби, а за територією військової частини і військова частина до цього відношення немає. Стверджує, що так робилось для того щоб зняти відповідальність з командирів військової частини за такий стан справ. Оскільки йшлося про отримання тілесних ушкоджень сином позивачки нібито за межами військової частини та без участі в діяннях, які привели до його смерті військовослужбовців, то у зв`язку з цим не військова прокуратура, а територіальним підрозділом поліції СВ Приморського ВП у м. Одеса ГУНП у Одеській області 26.11.2016 року відкрито кримінальне провадження № 0008973 від 26.11.2016 року за ознаками ч. 1 ст. 115 ККУ по фату смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 в приміщенні військового госпіталю куди він поступив 14.11.2016 року та яке було закрито постановою слідчого СВ Приморського ВП у м. Одеса вже 29.11.2016 року, але ця постанова скасована 30.11.2016 року Одеською місцевою прокуратурою № 3. Зазначає, що у зв`язку із госпіталізацією сина позивачка прибула в м. Одесу і ще за його життя 23.11.2016 року подала у військову прокуратуру Одеського гарнізону Південного регіону яка підпорядковується прокуратурі Південного регіону України заяву щодо відкриття кримінального провадження в зв`язку з побиттям сина у військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовцями цієї частини. Однак, їй в цьому надумано відмову, згідно якої в прокуратурі якби не побачили підстав для внесення відомостей до ЄРДР і направили її заяву для перевірки викладених в ній обставин до ІНФОРМАЦІЯ_3 . І лише після неодноразових звернень в тому числі і до прокурорів вищого рівня, лише 29.11.2016 року було відкрито кримінальне провадження № 0000382 від 29.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 426-1 КК України (перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень), по факту побиття її сина ОСОБА_2 іншим військовослужбовцем ОСОБА_3 у групі з іншими особами. 07.12.2016 року це кримінальне провадження № 0000382 від 29.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 426-1 КК України об`єднано із кримінальним провадженням № 0008973 від 26.11.2016р., яке надійшло з Одеської місцевої прокуратури № 3 за запитом військової прокуратури гарнізону, яка все таки відкрила кримінальне провадження за ознаками ч.4 ст. 426-1 КК України. В той же день, прокурором ОСОБА_5 перекваліфіковано діяння пов`язані з побиттям сина позивачки з ч.4 ст. 426-1 КК України на ч.3 ст. 406 КК України, а також постановою від цього ж дня, ним здійснена перекваліфікація кримінального провадження, яке надійшло з поліції з ч.1 ст. 115 ККУ на ч.2 ст.121 КК України. З моменту об`єднання вказаних кримінальних проваджень остаточний номер об`єднаного КП став № 0008973 від 26.11.2016р. Зазначає, що за результатами досудового розслідування по кримінальному провадженні № 0008973 від 26.11.2016 р. пред`явлено обвинувачення ОСОБА_3 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 і ч. 3 ст. 406 та ч. 2 ст. 121 КК України та ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 406 , ч. 5 ст. 27 , ч. 3 ст. 406 та ч. 2 ст. 121 КК України - порушення статутних правил взаємовідносин між військовослужбовцями та спричинення тяжких тілесних ушкоджень сину, і така судова справа №520/7810/17 з липня 2017 року розглядається 4 рік Київським районним судом м. Одеси і до сьогодні, в тому числі через штучне роз`єднання прокуратурою кримінального провадження, а саме виділення з кримінального провадження по якому обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 направлений в суд, матеріали кримінального провадження відносно інших співучасників побиття сина та службових осіб військової частини, що відразу і до сьогодні негативно впливає на всебічність і об`єктивність, як розгляду зазначеної справи в суді, так і проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке було виділено. Так, перед закінченням досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні за № 0008973 у якому постановою від 22.12.2016 року позивачку залучено потерпілою, іншою постановою від 06.06.2017 року виділено матеріали досудового розслідування за ознаками ч. 2 ст. 121, ч.3 ст. 425 ККУ відносно інших учасників побиття її сина в групі з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та відносно службових осіб військової частини, в частині недбалого ставлення військовими службовими особами військової частини НОМЕР_1 до служби, що потягло тяжкі наслідки в умовах воєнного стану. За цими виділеними матеріалами відкрито кримінальне провадження за № 0000265 за ознаками ч.2 ст.121 КК України, яке 08.07.2017 року об`єднано з кримінальним провадженням за №0000219 за ознаками ч.3 ст. 425 ККУ, з присвоєнням остаточного номеру кримінального провадження № 0000219, по якому постановою від 06.10.2017 року позивачку також залучено потерпілою, і досудове розслідування по якому продовжували проводити у військовій прокуратурі Одеського гарнізону, а згодом і на даний час, у зв`язку зі зміною підслідності таким розслідування займається ТУ ДБР у м. Миколаєві. Окрім виділення із кримінального провадження за № 0008973 матеріалів кримінального провадження за №0000219 та №0000265, перед закінченням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008973 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , постановою військової прокуратури Одеського гарнізону від 01.06.2017 р. закрито і інше кримінальне провадження №0000398 від 15.12.2016р. по факту бездіяльності військової влади при названих подіях в умовах воєнного стану у зв`язку з не направленням до органу досудового розслідування повідомлення про підлеглого ОСОБА_3 , який вчинив кримінальне правопорушення щодо сина позивачки та щодо іншого військовослужбовця ОСОБА_9 . На скаргу на вказану постанову позивачка отримала відповідь військової прокуратури Південного регіону від 10.07.2017 року та інші про те, що підстав для скасування вказаної постанови немає, і водночас, повідомили, що проводиться досудове розслідування кримінального провадження від 06.06.2017 року № 0000219 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 425 КК України, в ході якого будуть оцінені її доводи скарги. Щодо виділеного з основного кримінального провадження матеріалів кримінального провадження № 0000219 відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та відносно службових осіб військової частини, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні продовжувала військова прокуратура Одеського гарнізону. Стверджує, що протримавши справу у себе півтори роки та майже не проводячи по ній будь-яких слідчо-розшукових дій направлених на всебічне, повне і об`єктивне дослідження обставин справи та встановлення винних осіб, а згодом скориставшись тим, що відповідно до внесених законодавчих змін прокуратура втрачала право проведення досудового розслідування, і протягом двох років з моменту створення ДБР мала передати всі розпочаті до цього справи новоствореному органу, у прокуратурі була придумана схема, за якою вирішили позбавитись справи за № 0000219. З цією ж метою, цим органом 28.09.2018 року винесено постанову про часткове закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в діях службових осіб військової частини складу злочину за ч.3 ст. 425 КК України, яку позивач отримала значно пізніше лише після своєї скарги на бездіяльність органу розслідування, оскільки при наявності такого кримінального провадження стосовно військових службових осіб за прокуратурою мала залишатись організація і процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадженні, а цього не хотіли, і в цей же день іншою постановою від 28.09.2018 року визначено подальшу підслідність кримінального провадження за ч.2 ст. 121 ККУ за територіальним органом поліції Київським ВП м. Одеса ГУНП у Одеській області з подальшим наглядом у кримінальному провадженні Одеською місцевою прокуратурою № 1, оскільки два інших учасника побиття її сина не є військовими особами, а цивільними, при тому, що відносно військових у цій справі взагалі вже якби не йдеться, так як вказаною вище постановою від 28.09.2018 року кримінальне провадження відносно них закрито. Відповідно до названої постанови матеріали кримінального провадження № 0000219 за ч.2 ст. 121 КК України направлено у Київський ВП м. Одеса ГУНП у Одеській області. За скаргою позиваки, після тривалого вирішення питань щодо підсудності, ухвалою від 6.06.2019 року Київський районний суд м Одеси скасував постанову про часткове закриття кримінального провадження № 0000219 в частині її закриття за ч.3 ст. 425 КК України, щодо службових осіб військової частини за недбале ставлення до військової служби. Враховуючи що, вирішення скарги на вказану постанову про закриття кримінального провадження в названій частині затягувалось, 22.03.2019 року позивач подала заяву в ТУ ДБР м. Миколаєва про порушення кримінального провадження за ч.3 ст.425 КК України щодо службових осіб військової частини за недбале ставлення до військової служби за якою провадження у справі ще було закрито і постанова про закриття на той момент ще була не скасована судом. Зазначає, що ТУ ДБР у м. Миколаєві 15.04.2019 року внесло відомості до ЄРДР за № 0000266 за ознаками ч.3 ст. 425 КК України з фабулою «військові посадові особи військової частини НОМЕР_1 унаслідок недбалого ставлення до військової служби, своєчасно не надали першу медичну допомогу ОСОБА_2 , як наслідок останній від отриманих тілесних ушкоджень помер», процесуальне керівництво і організацію якого знову почала здійснювати військова прокуратура Одеського гарнізону Південного регіону, оскільки йшлося про військові злочини, та представники якої підтримували та підтримують державне обвинувачення у кримінальному провадженні № 0008973 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , розгляд якої триває в суді. У зазначеному кримінальному провадженні 31.05.2019 року ТУ ДБР позивачку повідомлено про задоволення її клопотань щодо залучення потерпілою та залучення її представника. Водночас, після скасування Київським районним судом м. Одеси 06.06.2019 року постанови про закриття кримінального провадження, 20.08.2019 року процесуальним керівником Одеської місцевої прокуратури № 1 винесено постанову про визначення підслідності кримінального провадження за № 0000219 за ТУ ДБР у м. Миколаєві, що поширює свою діяльність на Одеську область і матеріали спрямовані за підслідністю в це ТУ ДБР, внаслідок чого, знову ж таки, процесуальне керівництво і організація досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні повернулись до військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону. Після отримання в ТУ ДБР кримінального провадження № 0000219 30.08.2019 року вказаний слідчий орган виніс постанову про закриття кримінального провадження за № 0000266 від 15.04.2019 року за ознаками ч.3 ст. 425 ККУ, яка була мотивована даними кримінального провадження № 0000219, хоч йшлося про різні фактичні обставини. 29.11.2019 року Миколаївський апеляційний суд на задоволення апеляції позивачки, скасував постанову про закриття кримінального провадження № 0000266 від 15.04.2019 року та постанову слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва з цього приводу. Кримінальне провадження № 0000219 за ознаками ч.2 ст. 121 КК України та ч.3 ст.425 КК України досудове розслідування в якому розпочалось ще 26.11.2016 року у кримінальному провадженні № 0008973 за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України по фату смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 сина позивачки ОСОБА_2 , а згодом 06.06.2017 року було виділено з цього кримінального провадження в інше за № 0000219 за ознаками ч. 2 ст. 121, ч.3 ст. 425 КК України відносно інших учасників побиття сина позивачки в групі з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та відносно службових осіб військової частини, в частині недбалого ставлення військовими службовими особами військової частини НОМЕР_1 до служби, що потягло тяжкі наслідки в умовах воєнного стану, загалом триває внаслідок бездіяльності і неналежного виконання відповідачами своїх обов`язків вже п`ять років, що свідчить про порушення розумних строків розслідування передбачених ст.28 КПК України. Зазначає, що всі ці роки, позивачка очікує від Держави в особі відповідачів справедливості, що приводить до душевних страждань, оскільки такої так і не може дочекатися. Стверджує, що Київський районний суд м. Одеси не може завершити кримінальне провадження №0008973 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , оскільки в судовому засіданні у цій справі підсудний ОСОБА_3 вказує на причетність до спричинення її сину тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , який на його очах наносив удари на НОМЕР_2 військовому містечку, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 безпідставно виділено з кримінального провадження №0008973, і до сьогодні не дорозслідувано ТУ ДБР у м. Миколаєві. Під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні встановлена причетність ОСОБА_7 до спричинення синові позивачки тяжких тілесних ушкоджень в групі з ОСОБА_3 і іншими, але матеріали справи відносно нього, як і ОСОБА_8 , виділені в окреме провадження, розслідування по якому було затягнуто і не завершене до сьогодні.

Позивач зазначає, що звертається з цим позовом до суду про відшкодування моральної шкоди завданої протиправними діяннями (діями і бездіяльністю) відповідачами - органами державної влади, внаслідок встановленої незаконності прийнятих рішень, систематичної протиправної бездіяльності відносно розслідування кримінального провадження № 0000219 від 06.06.2017 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, ч.3 ст. 425 КК України, та надмірно тривалого і неефективного досудового розслідування цього кримінального провадження, у якому позивач визнана потерпілою, внаслідок чого змушена біля п`яти років переносити душевні страждання, чим їй спричинена моральна шкода.

Одночасно, позивач звертається з цим позовом і внаслідок незаконного виділення з кримінального провадження №0008973 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , кримінального провадження № 0000219 відносно інших учасників побиття сина, а саме ОСОБА_7 , який не з`являється в суд, та ОСОБА_8 , військових службових осіб за ознаками ч.2 ст. 121 КК України, ч.3 ст. 425 КК України, що негативно впливало і впливає на повноту досудового розслідування, а тепер ще й судового розгляду.

Зазначає, що оскільки розслідуванням вказаного кримінального провадження, займались і Київський ВП м. Одеса ГУНП у Одеській області під організацією та процесуальним керівництвом Одеської місцевої прокуратури № 1 то відповідачами теж є і ГУНП у Одеській області та Одеська обласна прокуратура.

Мотивуючи свої вимоги позивач зазначає, що у цьому позові охоплює завдання їй моральної шкоди в зв`язку з діяннями (бездіяльність та незаконні дії) щодо розслідування обох кримінальних проваджень в зв`язку з наведеним вище та що негативно впливає тепер і на повноту судового розгляду Київським районним судом м. Одеси кримінального провадження відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , в тому числі, і через неналежне виконання своїх обов`язків прокурорами у цьому кримінальному провадженні, що змушувало її звертатись із численними скаргами та внаслідок чого, група прокурорів змінена.

Зазначає, що з метою припинення бездіяльності та незаконних дій відповідачів, про які йдеться у цьому позові, позивач була змушена звертатись з скаргами для припинення таких їхніх діянь, фактично беручи на себе виконання їхніх обов`язків по всебічному, повному та об`єктивному розслідуванні вказаних кримінальних проваджень, при судовому розгляді справи відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , з тим, щоб кожен хто вчинив кримінальне правопорушення відносно її сина був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Позивач зазначає, що змушена переносити негативні емоції та моральні страждання, які привели до психологічного напруження та розчарувань в діях державних органів, через таку триваючу бездіяльність органу розслідування спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та ТУДБР у м. Миколаєві, які здійснювали та здійснюють розслідування даної події, а також спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, яка здійснює організацію та процесуальне керівництво розслідування під час його провадження у ТУ ДБР у м. Миколаєві, підтримання публічного обвинувачення в суді у справі відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , Одеської обласної прокуратури та ГУНП у Одеській області та не забезпечення права на життя її сина в процесуальному значенні. Відповідачі є органами державної влади, які внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків не вживали і не вживають заходів до належного розслідування та завершення кримінальних проваджень з притягненням винних до кримінальної відповідальності за спричинення сину позивачки тяжких тілесних ушкоджень, що потягло його смерть, у недбалому ставленні військовими службовими особами військової частини НОМЕР_1 до служби, що потягло тяжкі наслідки в умовах воєнного стану. Вказані страждання поєднувалися із необхідністю витрачати свій час та зусилля на відновлення своїх прав та захист своїх інтересів, та інтересів загиблого сина, за життя якого в умовах несення ним військової служби відповідала держава.

Зазначає, що із урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивачка внаслідок вказаних діянь відповідачів (дій і бездіяльності) по факту загибелі сина під час несення військової служби в наряді на мирній території і в мирний час, коли він знаходився під контролем держави яка відповідала за його життя, характеру немайнових втрат, з урахуванням інших викладених обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір завданої моральної шкоди в сумі 1 000грн. за кожен день бездіяльності під час досудового і судового розслідування/слідства х 1 825 днів (5 років) = 1 825 000 грн. Позивач вказує, що 1 825 000 грн. моральної шкоди є співмірним розміром згідно із практикою ЄСПЛ.

Просить стягнути з Держави Україна з державного бюджету України на користь позивачки грошову компенсацію в розмірі 1825000грн. на відшкодування моральної шкоди та вирішити питання судових витрат.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області зокрема зазначив, що вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню. Позивач вказує на стягнення моральної шкоди з Держави Україна з державного бюджету України в розмірі 1825000грн., однак позивачем не залучено в якості відповідача Державну казначейську службу. Також вважає твердження позивачки про заподіяння моральної шкоди не обгрунтованими. Заявлені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди згідно з діючим законодавством, повинні бути обґрунтовані наявністю такої шкоди, протиправністю діяння її заподіювача, наявністю причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З матеріалів справи з 30.06.2017р. кримінальне провадження №0008973 перебуває на розгляді Київського районного суду м. Одеси, з часу призначення справи до судового розгляду відбулося 72 судових засідання, під час яких допитано 62 свідків сторони обвинувачення, досліджено 7 томів письмових доказів. Зазначає, що проведення судового провадження у розумні строки забезпечує суд. Звертає увагу на завищення позивачем суми відшкодування моральної шкоди та необґрунтованість такої. Крім цього, зазначає, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП в Одеській області і тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які посилається позивач. Також додатково зазначає, що ГУНП в Одеській області не здійснювало досудове розслідування по кримінальних провадженнях №0008973 та № 0000219, відповідно не є зрозумілим чому позивач ставить вимогу до ГУНП в Одеській області. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону зазначив, що вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, зокрема у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення внаслідок цього стану здоров`я тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи суму завданої за його твердженням моральної шкоди, зокрема у розмірі 1000грн. за кожен день бездіяльності. Звертає увагу, що порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокуратури під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначена главою 26 КПК України. Позивач має право оскаржити дії або бездіяльність слідчого чи прокурора до слідчого судді відповідно до ст.ст. 303-307 КПК України. При зверненні до суду із даним позовом позивач покликається на звернення нею із скаргами під час досудового розслідування на дії та рішення органу досудового розслідування та прокуратури. Однак, судовими рішеннями на які посилається позивача, незаконними дії чи бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури не визнавалась. Не встановлено таких обставин і будь-яким іншим судовим рішенням. Сам факт задоволення скарги позивача не підтверджує заподіяння шкоди позивачу. Щодо начебто надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні №0008973 та № 0000219, зазначає, що тривалий час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000219 обумовлений необхідністю проведення різного роду експертиз, виконання великого обсягу інших слідчих, процесуальних дій для встановлення істини, в тому числі направлених на перевірку доводів, викладених у чисельних скаргах та клопотаннях позивача. Тривалий час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0008973, обумовлений великим обсягом досліджуваних матеріалів та значною кількістю свідків. Підтримуючи публічне обвинувачення у цьому провадженні прокурором забезпечено явку до суду та допитано у суді понад 60 свідків сторони обвинувачення, в ході судових засідань досліджено та долучено 7 томів письмових доказів. Загалом із участю прокурорів проведено понад 70 судових засідань. Зазначає, що наразі стороною захисту заявлено клопотання про допит свідків які не допитувалися в суді та додаткових допитів свідків, які вже були допитані з метою з`ясування уточнень. Зазначає, що оцінюючи поведінку учасників цих кримінальних проваджень, органи досудового розслідування та прокуратури упродовж здійснення досудового розслідування та судового провадження вимушені витрачати процесуальний час на розгляд великої кількості звернень та клопотань позивача, більшість з яких є необґрунтованими, поданими з надуманих підстав для створення оманливої видимості порушення прав та діяльності щодо їх захисту. Зазначає також на необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення клопотання позивачки щодо витребування доказів у справі та призначення експертизи. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в сумі 1825000грн.

У відзиві на позовну заяву представник Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві зокрема зазначив, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначає, що ТУ ДБР у м. Миколаєві за заявою позивачки 15.04.2019 внесено відомості до ЄРДР за №0000266 за ознаками ч.3 ст. 425 КК України за фактом недбалого ставлення до військової служби військових посадових осіб в/ч НОМЕР_1 , які своєчасно не надали першу медичну допомогу ОСОБА_2 , в наслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер. 31.05.2019, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , слідчим Третього слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Миколаєві Маринець Ю.А. винесено постанову про залучення до кримінального провадження №0000266 за ознаками ч.3 ст. 425 КК України ОСОБА_1 в якості потерпілої та вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. 30.08.2021 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження. Встановлено, що 18.09.2020 ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою щодо скасування постанови слідчого від 30.08.2019 про закриття кримінального провадження №0000266. За результатами розгляду скарги, Заводський районний суд у м. Миколаєві 30.09.2019 у справі №487/7160/19 ухвалив у задоволення скарги відмовити. Відповідно до ухвали Миколаївського апеляційного суду від 29.11.2019, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєві від 30.09.2019 задоволено, та скасовано вищезазначену постанову про закриття кримінального провадження. Покликається на те, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування може бути оскаржено рішення слідчого про закриття кримінального провадження. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого. Оскарження позивачем до суду постанови слідчого органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження свідчить про реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності слідчого в порядку статей 303-308 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. ТУ ДБР у м. Миколаєві звертає увагу суду, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження №0000266 скасована Миколаївським апеляційними судом через передчасність висновків слідчого та необхідність проведення додаткових слідчих дій. Рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих органу досудового розслідування під час досудового розслідування за кримінальним провадженням №0000266 компетентними органами не приймалося. Отже, протиправна бездіяльність органів досудового слідства позивачем не доведена. Сам по собі факт закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій слідчого органу досудового розслідування, які не є неправомірними в розумінні закону та не можуть бути підставою для відшкодування шкоди. Лише незгода позивача з прийнятим слідчим процесуальним рішенням, яке було ним оскаржено в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Відтак, з комплексного аналізу норм цивільно-процесуального законодавства вбачається, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Враховуючи недоведеність факту бездіяльності ТУ ДБР у м. Миколаєві під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000266, відповідач наполягає на відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Щодо кримінального провадження №0000219 від 06.06.2017, за результатами досудового розслідування 20.08.2019 процесуальним керівником у кримінальному провадженні винесено постанову про визначення підслідності кримінального провадження №0000219 за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Миколаєві, та матеріали вказаного кримінального провадження спрямовано за відповідною територіальною підслідністю. 18.09.2019 потерпілою ОСОБА_1 подано клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0000219, за результатами розгляду якого слідчим прийнято рішення про його часткове задоволення, а саме у частині, що стосується проведення слідчих (розшукових) дій за участі ОСОБА_10 . Не погодившись з частковим задоволенням клопотання, ОСОБА_1 08.11.2019 звернулась зі скаргою на бездіяльність слідчого, адресовану до Державного бюро розслідувань, ТУ ДБР у м. Миколаєві, Голові Миколаївської ОДА, мотивуючи тим, що слідчим не вручено повідомлення про підозру ОСОБА_7 . За результатами розгляду вказаної скарги фактів бездіяльності слідчого встановлено не було, заявниці надані роз`яснення, що у ході досудового розслідування, у разі наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, відповідні процесуальні дії, передбачені ст.ст. 276-278, 184 КПК України буде виконано. Зазначає, що чинним законодавством України передбачено дієві механізми контролю за процесуальною діяльність сторони обвинувачення, зокрема прокурорський і судовий контроль. Слідчий, прокурор, відповідно до положень ч. 1 ст. 39, ч. 5 ст. 40 КПК України, як представники сторони обвинувачення, є самостійними у їх процесуальній діяльності, втручання у яку осіб, які не мають на те законних підстав, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати їх законні вимоги та процесуальні рішення. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» будь-які вказівки, пропозиції, вимоги, доручення, спрямовані до Державного бюро розслідувань та його працівників, що стосуються питань досудового розслідування в конкретних кримінальних провадженнях, є неправомірними і не підлягають виконанню. Одночасно незаконні постанови слідчого вправі скасовувати прокурор- процесуальний керівник досудовим розслідуванням. Отже, вказані обставини свідчать лише про незгоду позивача з рішенням, прийнятим слідчим за результатами розгляду клопотання, та не підтверджують факту залишення його без розгляду. Тому посилання позивача на бездіяльність слідчого, та спричинення моральної шкоди вказаними діями (бездіяльністю) є необгрунтованим.

Крім того, зазначає, що 13.11.2020 за вих. №06.5-06.5-23977 матеріали кримінального провадження №0000219 від 06.06.2017, в порядку ст. 243 КПК України слідчим ТУ ДБР у м. Миколаєві направлено до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса для проведення військової експертизи.

Щодо заявленої позивачем суми відшкодування у розмірі 1825000грн., відповідач вважає, що її не обґрунтованою, оскільки позивачем обраховується шкода відповідно до подій, які виникли значно раніше, ніж було створено вказаний правоохоронний орган. Звертає увагу, що Державне бюро розслідувань стало здійснювати правоохоронну діяльність 27.11.2018, тобто більш ніж через два роки після вказаного позивачами строку, з якого обчислюється сума понесених збитків. А зважаючи на те, що кримінальне провадження №0000219 передано до ТУ ДБР у м. Миколаєві за підслідністю лише 20.08.2019, зазначений позивачем строк є необгрунтованим по відношенню до відповідача.

Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

У відзиві на позовну заяву представник Одеської обласної прокуратури зазначив, що вважає позов таким, що не підлягає до задоволення. Зазначає, що позивачем не наведено усіх елементів деліктної відповідальності, яка має наслідком стягнення моральної шкоди, зокрема не надано доказів протиправності дій Одеської обласної прокуратури або бездіяльності, що може бути встановлена судовим рішенням, так само не надано обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, яку позивач просить стягнути. З приводу доводів позивача щодо тривалості кримінального провадження, зазначає, що така викликана складністю справи та сукупністю процесуальних дій учасників процесу, а не бездіяльністю органів прокуратури. За результатами досудового розслідування ОСОБА_11 пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.2, ч.3 ст. 406 та ч.2 ст. 121 КК України та ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 406, ч.5 ст. 27 ,ч.3 ст. 406 та ч.2 ст. 121 КК України та триває судовий розгляд кримінального провадження. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог до Одеської обласної прокуратури.

У відповіді на відзив відповідача ГУНП в Одеській області позивач зокрема зазначила, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про таран тії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Про це зазначає Велика Палата ВСУ у своїй постанові ві ї 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, надано з позовною заявою. Таким чином, не залучення відповідачем ДКСУ, не вказує на необгрунтованість позову, а доводи про те що саме ДКСУ є належним Відповідачем не містять правового підгрунтя.

Також зазначає, що протиправна поведінка відносно особи приводить до душевних страждань, а відтак і спричинення моральної шкоди презюмується, а доведення зворотнього покладено на відповідачів.

Звертає увагу на те, що на аркуші 9 у абзаці 2 відзиву, представник відповідача, вказує, що йому не зрозумілі причини залучення ГУНП у Одеській області відповідачем із урахуванням того, що вказаний орган не займався розслідуванням кримінального провадження № 0008973, № 0000219.

Водночас у фактичних обставинах позову зазначено, що саме СВ Приморського ВП у м. Одеса ГУНП у Одеській області 26.11.2016 року розпочато кримінальне провадження № 0008973 від 26.11.2016 року за ознаками ч. 1 ст. 115 ККУ по фату смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 сина позивачки ОСОБА_2 в приміщенні військового госпіталю куди він поступив 14.11.2016 року та яке було закрито постановою слідчого СВ Приморського ВП у м. Одеса 29.11.2016 року, але ця постанова була скасована 30.11.2016 року Одеською місцевою прокуратурою №3. Крім того, Київським ВП м. Одеса ГУНП у Одеській області також здійснювалось розслідування кримінального провадження № 0000219 за ч.2 ст. 121 ККУ з подальшим наглядом у кримінальному провадженні Одеською місцевою прокуратурою № 1. Зазначає, що твердження представника відповідача про те, що ГУНП у Одеській області не є належним відповідачем у цій справі, та не має нести відповідальності, не грунтується на фактичних обставинах справи.

У відповіді на відзиви на позовну заяву надані Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві та Одеською обласною прокуратурою позивач вказує на те, що вважає доводи і цих відповідачів, такими що не спростовують обгрунтувань її позову та не заслуговують на увагу. Зазначає, що її позов до Держави обгрунтований діяннями усіх відповідачів, які полягають як в діях, так і бездіяльності. Зокрема, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є діяння органів державної влади, а саме військової прокуратури Південного регіону України (Спеціалізована військова прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону), Територіального управління ДБР розташованого у м. Миколаєві, Одеської обласної прокуратури та ГУНП у Одеській області, по всіх зазначених в позові справах, та, зокрема: встановлена незаконність прийнятих рішень; систематична протиправна бездіяльність відносно розслідування кримінального провадження № 0000219 від 6.06.2017 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 ККУ, ч.3 ст, 425 ККУ, внаслідок чого розслідування по цьому кримінальному провадженні не завершено протягом 4 років, та що є свідченням його неефективності; надмірно тривале і неефективне досудове розслідування кримінального провадження №0000266 за ознаками ч.3 ст. 425 ККУ, яке триває 2 роки; бездіяльність військових прокурорів у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яке з 2017 року знаходиться на вирішенні в Київському районному суді м. Одеси і не розглянуто до сьогодні, чому сприяло незаконне виділення з кримінального провадження №0008973 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , кримінального провадження № 0000219 відносно інших учасників побиття сина позивачки, а саме ОСОБА_7 , який не з`являється в суд, а ОСОБА_8 , військових службових осіб за ознаками ч.2 ст. 121 КК України, ч.3 ст. 425 КК України, що негативно впливало і впливає на повноту досудового розслідування, внаслідок чого особи винні в смерті сина позивачки, за життя якого на військовій службі відповідала Держава, вже 5 років не покарані; у зв`язку з усім вказаним позивач змушена біля 5 років переносити душевні страждання, чим їй спричинена моральна шкода. Зазначає, що під бездіяльністю в даному випадку слід розуміти пасивну поведінку органу, його посадових осіб, які враховуючи наявні обставини та підстави зобов`язані були вчинити певні дії, однак такі не вчинили, а під діями - винесення незаконних постанов про закриття кримінального провадження, що свідчить про неефективність досудового розслідування та як вже вказувалось привело до затягування розслідування поза розумними межами.

Вказує, що відповідачі у своїх відзивах пояснюють, що бездіяльність як і законність чи незаконність може бути перевірена лише в порядку КПК України, у цій справі така не встановлена та не підтверджена. З цього приводу, посилаються на постанови ВС по справах 640/9044/19; 686/24223/17. Проте вважає дані доводи помилковими. Так, те що певними рішеннями в межах КПК України, хоч конкретно і не прописана протиправна бездіяльність відповідачів, однак зазначене ніяк не свідчить, що такі їх діяння були правомірні, зокрема і в частині невиконання обов`язку щодо організації та процесуального керівництва досудовим розслідуванням, в розумний строк за який відповідає прокурор, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, наглядом за слідчими і розшуковими діями органів правопорядку який покладений саме на прокурора, а тим більше не забезпечення проведення ефективного досудового розслідування у строк передбачений законом.

Зазначає, що вже фактом скасування оскаржуваних нею постанов про закриття кримінального провадження, підтверджуються незаконні рішення відповідачів, так як законні рішення скасовані бути не могли. Таким чином, позовні вимоги з вказаного приводу обгрунтовані вже констатованою незаконністю скасованих незаконних рішень слідчого, органами до компетенції яких це відноситься. Зазначає, що сам факт прийняття незаконних рішень, які в подальшому скасовані, як таких що безпосередньо впливали на її права, обов`язки та інтереси, завдавало позивачці душевних страждань, оскільки привело до невиправданого затягування досудового розслідування та невиконання в даному випадку основного завдання кримінального судочинства, яке полягає в захисті особи від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також в забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини. Зазначає, що її позовні вимоги у цій справі, не до самих відповідачів, а до держави, яка і повинна їх контролювати, щоб самій не нести збитків, внаслідок їх протиправних діянь. Тому ступінь вини кожного з відповідачів у цій справі, де вимога про стягнення коштів з Держави за сукупністю діянь усіх відповідачів та загальною тривалістю кримінального провадження, незалежно від строку здійснення кримінального провадження одним з відповідачів істотного значення немає та не підлягає розподілу. Про те, що розумні строки досудового розслідування давно сплили, а розслідування через його неефективність не завершене, свідчить наступне. Як вже вказувалось при обґрунтуванні позову, зокрема тривалістю розслідування кримінального провадження № 0000219 від 06.06.2017 року згідно остаточної кваліфікації за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, ч.3 ст. 425 КК України відносно посадових осіб військової частини. Відповідно до ч.1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особи про підозру становить щодо кримінального провадження за ч.2 ст. 121 КК України (санкція від 7 до 10 років позбавлення волі ) та ч.3 ст.425 КК України (санкція від 5 до 7 років позбавлення волі), згідно із ст. 12 КК України (тяжкий злочин), - 18 місяців. (ЗУ №2147-VIII від 03.10.2017 року, набрав чинності 15.12.2017 року), і з цього часу має бути завершене протягом 2 міс., при врученні підозри щодо злочину або строк такого розслідування продовжується у встановленому Законом порядку. Аналогічно стосується порушення строків і в частині розслідування кримінального провадження №0000266 за ознаками ч.3 ст. 425 КК України. Наведені строки сплили, а розслідування по двох вказаних кримінальних провадженнях, досудове розслідування яке здійснює ДБР, а процесуальне керівництво і організацію військова прокуратура, не завершене, що з об`єктивною очевидністю підтверджують бездіяльність. Аналогічна бездіяльність військової прокуратури і у кримінальному провадженні що знаходиться на розгляді суду, у якому прокурори в суді часто змінюються, не готові до розгляду справи, через що їх відкладають. Разом з тим, окрім підтвердження завдання їй моральної шкоди шляхом призначення відповідної судово-психологічної експертизи, отримані нею душевні страждання також підтверджується і довідкою Сокальської районної лікарні від 19.02.2021 року про систематичні звернення у 2018, 2019, 2020, 2021 р.р. до лікаря в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, болями в серці, порушенням сну, підвищенням артеріального тиску, через ті душевні страждання і переживання, які несла і несу всі ці роки після смерті сина, через те що винні у його смерті не покарані.

Позивач ОСОБА_1 в судове за сідання не прибула, в ході розгляду справи позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, в обґрунтування вимог зіслалася на доводи аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник позивача адвокат Бордюк М.Й. в судове засідання не прибув, в ході розгляду справи підтримав позовні вимоги та викладені у позовній заяві доводи на їх обґрунтування.

Представник відповідача Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Бескровний М.О. в судовому засіданні позовних вимог не визнав, просив у задоволенні таких відмовити, підтримав обґрунтування заперечень вимог позивачки викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві Долина Ю.О. в судовому засіданні позовних вимог не визнала, вказала на їх необґрунтованість та недоведеність доказами, просила у задоволенні таких відмовити.

Представник відповідача Одеської обласної прокуратури Проць О.Б. в судовому засіданні позовних вимог не визнала, у їх задоволенні просила відмовити та підтримала обґрунтування заперечень вимог, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що є дочкою позивачки. Зазначила, що у матері постійні сльози, вона на протязі багатьох років хоче добитися справедливості якої ніде немає. Зазначає, що матір була завжди доброю та веселою, однак після того як втратила сина, стала іншою. Довгий час намагається покарати винних у вбивстві сина.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що є зятем позивачки. Вказав, що позивачка була спокійною жінкою, а тепер переносить стреси і все звертається за медичною допомогою та він сам купував їй ліки. При розмові позивачка плакала та казала йому, що немає жодних рішень у справі.

Свідок ОСОБА_14 показала, що знайома з позивачкою протягом 15 років та вони разом працюють. Зазначила, що 5 років тому як забили сина позивачки, йде слідство і немає покараних винних осіб. З даного приводу позивачка переживає, стан її здоров`я погіршився, вона відпрошується з роботи та п`є ліки.

Свідок ОСОБА_15 показала, що знайома з позивачкою протягом 5 років та вони разом працюють. Зазначає, що позивачка стала нервовою, п`є таблетки, емоційний стан її важкий. Все перелічене пов`язане із вбивством її сина. Вона старається не говорити з нею про ці події.

Свідок ОСОБА_16 показала, що є сусідкою позивачки. Зазначила, що їх відносини з позивачкою є хорошими. Позивачка важко переносить те, що вбили її сина і немає винних. Зазначає, що стан здоров`я позиваки погіршився, вона знаходиться у депресіях та хоче добитися справедливого покарання для винних.

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Із матеріалів цивільної справи, а саме копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що його матір`ю є позивачка ОСОБА_1 .

Згідно копії свідоцтва про смерть встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одеса.

Відповідно до копії контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 15.01.2016р., встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 .

Із наданих суду копій матеріалів кримінального провадження, встановлено, що 26.11.2016р. СВ Приморського ВП у м. Одеса ГУНП у Одеській області відкрито кримінальне провадження № 0008973 від 26.11.2016 року за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України по фату смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 в приміщенні військового госпіталю куди він поступив 14.11.2016 року.

Постановою слідчого СВ Приморського ВП у м. Одеса ГУНП у Одеській області від 29.11.2026р. вказане кримінальне провадження закрито.

30.11.2016р. вказане рішення слідчого скасовано Одеською місцевою прокуратурою № 3.

Також встановлено, що 29.11.2016р. військовою прокуратурою відкрито кримінальне провадження №0000382 за ознаками ч.4 ст. 426-1 КК України (перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень) за фактом побиття ОСОБА_2 іншим військовослужбовцем ОСОБА_3 у групі з іншими особами.

07.12.2016р. кримінальні провадження № 0000382 та №0008973 об`єднані, а діяння перекваліфіковано з ч.4 ст. 426-1 КК України на ч.3 ст. 406 КК України, а також з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст. 121 КК України. Матеріалам кримінального провадження присвоєно реєстраційний номер №0008973.

За результатами досудового розслідування 29.06.2017р. у кримінальному провадженні № 0008973 пред`явлено обвинувачення ОСОБА_3 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 і ч.3 ст. 406 та ч.2 ст. 121 КК України та ОСОБА_6 за ч.5 ст.27, ч.2 ст. 406, ч.5 ст.27, ч.3 ст. 406 та ч.2 ст. 121 КК України.

Також встановлено, що з 30.06.2017р. кримінальне провадження № 0008973 (Справа № 520/7810/17) перебуває на розгляді Київського районного суду м. Одеси.

Відповідно, встановлено, що з часу вчинення злочину та до скерування справи за кримінальним провадженням № 0008973 до суду пройшло 7 місяців, 5 днів.

Що стосується кримінального провадження № 0000219 від 06.06.2017р., встановлено наступне.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000219

розпочато на підставі винесення постанови про виділення матеріалів досудового

розслідування з кримінального провадження № 0008973 за підозрою ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 406, ч. 2 ст. 406 КК України щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків та, які виразились у незабезпечені наданні медичної допомоги військовослужбовцю ОСОБА_2 , у зв`язку з отриманими ним

тілесними ушкодженнями, внаслідок застосування насильства військовослужбовцем ОСОБА_3 разом з іншими цивільними особами, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що спричинило смерть ОСОБА_2 .

Також встановлено, що ТУ ДБР у м. Миколаєві за заявою позивачки 15.04.2019 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) за № 0000266 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3. ст. 425 КК України за фактом недбалого ставлення до військової служби військових посадових осіб в/ч НОМЕР_1 , які своєчасно не надали першу медичну допомогу ОСОБА_2 , в наслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Згідно постанови прокурора військової прокуратури Одеського

гарнізону Південного регіону України від 14.05.2020 кримінальні провадження № 0000219 від 06.06.2017 та № 0000266 від 15.04.2019 об`єднані, а матеріалам присвоєно реєстраційний номер № 0000219.

13.11.2020р. слідчим ТУ ДБР у м. Миколаєві матеріали кримінального провадження № 0000219, в порядку ст. 243 КПК України направлено до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса для проведення військової експертизи.

Згідно висновку експертів Харківського науково-дослідного інституту судових

експертиз ім. Бокаріуса за результатами проведення комісійної судової військової

експертизи № 21269/36933-36935 від 05.09.2022, встановлено, що прямого

причинного зв`язку між недотриманням вимог та настанням досліджуваної ситуації не вбачається та прямого причинного зв`язку між діями (бездіяльності) військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , з подією та наслідками, які настали в досліджуваній ситуації також не вбачається.

Таким чином, за результатами проведених судово-медичних експертиз травмування ОСОБА_2 мало вкрай тяжкий характер, а смерть останнього не залежала від своєчасного отримання медичної допомоги, а відповідно до військової експертизи прямого причинного зв`язку між недотриманням вимог та настанням досліджуваної ситуації не вбачається та прямого причинного зв`язку між діями (бездіяльності) військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 не встановлено.

12.01.2023р. слідчим ТУ ДБР у м. Миколаєві прийнято рішення про

закриття кримінального провадження № 0000219 за ч. 3 ст. 425 КК України.

Постанова про закриття кримінального провадження № 0000219 за ч.3 ст. 425 КК України набрала законної сили.

03.03.2023р. кримінальне провадження № 0000219 за ч.2 ст.

121 КК України, направлено за підслідністю до Одеського районного управління

поліції №1 ГУНП в Одеській області, в якому 25.07.2024 прийнято рішення про

закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу

кримінального правопорушення.

Відповідно, слідчими ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження № 0000219, не враховуючи час проведення військової експертизи, 1 рік 7 місяців.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач на підставу для відшкодування шкоди у цій справі зазначає діяння посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури в частині невиконання своїх службових обов`язків та їх неналежного виконання, зокрема встановлена незаконність прийнятих рішень, систематична протиправна бездіяльність відносно розслідування кримінального провадження, незаконні діяння, надмірна тривалість і неефективність досудового розслідування кримінального провадження, відсутність ефективної організації та процесуального керівництва кримінальним провадженням та належного виконання обов`язків щодо підтримання публічного обвинувачення.

На доказ незаконності прийнятих рішень позивач вказує на задоволені слідчими суддями та прокурором її скарг в ході досудового розслідування.

З даного приводу судом встановлено, що постановою Одеської місцевої прокуратури №3 від 30.11.2016р. скасовано постанову слідчого СВ Приморського ВП в м. Одеса від 29.11.2016р. про закриття кримінального провадження № 0008973 від 25.11.2015р. за ознаками ч.1 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2019р. задоволено скаргу позивачки, скасовано постанову про часткове закриття кримінального провадження № 0000219 в частині її закриття за ч.3 ст. 425 КК України, щодо службових осіб військової частини за недбале ставлення до військової служби.

29.11.2019 року Миколаївським апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу позивачки, скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000266 від 15.04.2019р.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування може бути оскаржено рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Як встановлено вище позивачем реалізовано своє право на оскарження рішень, та дій слідчого.

Оскарження позивачем до суду постанови слідчого органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження свідчить про реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності слідчого в порядку статей 303-308 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України.

Натомість рішень щодо визнання протиправною бездіяльності органів досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях позивач не надала.

На підтвердження позовних вимог щодо факту спричинення моральної шкоди відповідачами позивачкою заявлялися клопотання про призначення у справі судово-психологічної експертизи, щодо доведення спричинення їй моральних страждань (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджуються у даній справі.

Так ухвалою від 16.09.2021р. судом задоволено клопотання позивачки, призначено по даній справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

17.03.2022р. матеріали цивільної справи та ухвала про призначення у справі експертизи були повернуті експертною установою до суду без виконання у зв`язку із експерта-психолога.

Ухвалою від 04.08.2022р. задоволено клопотання позивача, призначено по даній справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено суб`єкту судово-експепртної діяльності спеціалісту-психологу ОСОБА_17 .

На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

11.10.2022р. матеріали цивільної справи та ухвала про призначення у справі експертизи були повернуті експертною установою до суду без виконання.

Ухвалою від 13.04.2023р. судом повторно задоволено клопотання позивача, призначено по даній справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено ТОВ «Київського експертно-дослідного центру».

На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

06.09.2023р. матеріали цивільної справи та ухвала про призначення у справі експертизи були повернуті експертною установою до суду без виконання у зв`язку із не проведенням позивачем оплати за проведення такої.

Ухвалою від 18.12.2023р. в чергове задоволено клопотання позивача, призначено по даній справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено Львівській філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України».

На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

09.08.2024р. матеріали цивільної справи та ухвала про призначення у справі експертизи були повернуті експертною установою до суду без виконання у зв`язку із не проведенням позивачем оплати за проведення такої.

Відтак, в ході розгляду справи суд в повній мірі сприяв позивачці у реалізації її права щодо отримання доказу, а саме висновку експертизи, однак не від залежних від суду причин, такий експертними установами не надано.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другоїстатті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормамистатті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначеністаттею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першоюстатті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першоїстатті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставістатті 1174 ЦК України.

Згідно з вимогамистатті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогамзаконучи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Зазначена позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 р. у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 також зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідно достатті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно дост. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди внаслідок прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження, самого факту невиконання своїх службових обов`язків та їх неналежного виконаня, систематичної протиправної бездіяльності, нефективності досудового розслідування, відсутності ефективної організації та процесуального керівництва кримінальним провадженням посадовими особами відповідачів, причинний зв`язок між діями посадових осіб відповідачів та настанням тих негативних наслідків, на які вона посилалася.

Суд також зазначає, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першоїстатті 303 КПК України під час досудового розслідування може бути оскаржене ріення слідчого про закриття кримінального провадження.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Факт того, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2019р. скасовано постанову про часткове закриття кримінального провадження, а також того, що 29.11.2019р. Миколаївським апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу позивачки, скасовано постанову про закриття кримінального провадження, не доводить заподіяння їй шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю посадових осіб відповідачів та настанням шкоди.

На противагу, права позивача на вказаних стадіях досудового розслідування були відновлені ухвалами слідчого судді, що вже є сатисфакцією із урахуванням обставин справи.

Поза увагою не залишається і те, що строки досудового розслідування кримінального провадження № 0008973 становили з часу внесення відомостей до ЄРДР та скерування справи до суду 7 місяців, 5 днів та у кримінальному провадженні № 0000219, без врахування часу проведення експертизи у провадженні 1 рік 7 місяців, а також те, що кримінальне провадження № 0008973, 30.06.2017р. скеровано органом досудового розслідування на розгляд Київського районного суду м. Одеси.

Крім цього, позивачем не наведено обґрунтування розрахунку суми моральної шкоди в сумі 1825000грн. за період досудового розслідування та розгляду кримінальної спарви в суді, поза як наводилися аргументи лише щодо бездіяльності та незаконних рішень в ході досудового розслідування.

Враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем не було доведено суду наявності завданої моральної шкоди, протиправності діяння його заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за розгляд справи підлягає компенсації за рахунок держави відповідно дост. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві, Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди завданої протиправними діяннями (діями та бездіяльністю) відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками розгляду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону, місце знаходження м. Одеса, вул. Пироговська, 11.

Відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві, місце знаходження м. Миколаїв, вул. Погранична,9.

Відповідач: Одеська обласна прокуратура, місце знаходження м. Одеса, вул. Пушкінська,3.

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Одеській області, місце знаходження м. Одеса, вул. Єврейська, 12.

Головуючий: Т. В. Струс