КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/5346/25

16 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Волощука Володимира Вікторовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Горбенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю набутого у період шлюбу,-

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю набутого у період шлюбу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою з 1992 року по 07.12.2004року. Від шлюбу у них дітей немає. У період шлюбу 31.12.1998 року ним було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. 28.03.2005 року ними було прийнято рішення пропродаж вказаної квартири, на що відповідачка надала свою згоду з умовою сплати їй компенсації вартості за її частину квартири.До моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомості відповідачка отримала віднього грошові кошти у розмірі 52 000 грн, як компенсацію вартості її частки в спільному майні подружжя, про що склала розписку.

25.12.2007 року нимбуло розірвано договір купівлі-продажу вказаної квартири. 31.01.2025 року він звернувся до приватного нотаріуса із заявою щодо посвідчення договору купівлі-продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 , враховуючи вказані вище обставини. Проте, приватний нотаріус своєю постановою відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нерухоме майно було придбано сторонами у зареєстрованому шлюбі, а колишня дружина згоди на продаж своєї частки не надала.

Позивач зазначав що, незважаючи на наявність розписки відповідачки про отримання нею компенсації вартості її частки спірної квартири та відсутності претензій щодо вказаної квартири з 2005 року, відповідач ОСОБА_1 відмовляється надавати йому згоду на продаж цієї квартири.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати за ним, ОСОБА_2 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, набутого у період шлюбу, задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року заяву представника позивача - адвоката Данилова Юрія Валентиновича про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю набутого у період шлюбу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з основним та додатковим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Волощук Володимир Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року та додаткове рішення від 07 липня 2025 року у цивільній справі №759/5346/25 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, щоквартира АДРЕСА_1 (двокімнатна квартира, загальною площею -54,9 кв. м. у тому числі житловою площею- 29.6 кв. м.) є спільною сумісною власністю подружжя.

При укладенні договору купівлі-продажу право власності (одна ціла) було зареєстровано на одного з подружжя (чоловіка) ОСОБА_4 , однак, це не позбавляє іншого з подружжя (дружину) права власності на частину квартири, яка придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Відповідач у спірній квартирі не проживає, її особисті речі там відсутні, однак в силу закону вона не перестала бути власником частини квартири та не позбавлена цього права автоматично, навіть, якщо не проживає у квартирі.

В процесі розгляду справи оціночна вартість квартири заявлена на суму 2 240 249,00 грн історонами така оцінка не заперечувалась.

Сторона відповідача вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач 28.03.2005 року надала згоду позивачу на продаж квартири. В договорі купівлі-продажу квартири від 28 березня 2005 року не вказано, що вона надала згоду на продаж квартири. Окремої заяви-згоди відповідача на продаж квартири матеріали справи також не містять. В розписці від 25 березня 2005 року також не визначено, що вона надає згоду на продаж квартири в цілому чи її частини. В розписці також не вказано розмір її частини квартири.

До того ж, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №691/262/15-ц зробив висновок, що розписки про відсутність в одного з подружжя претензій щодо об`єкта нерухомого майна не є договором про поділ чи виділ нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, відповідно до положень законодавства, які регулюють зазначені правовідносини.

Сторона відповідачки вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що вона, ОСОБА_1 ,відмовилась від належної їй частки спільної сумісної власності подружжя - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки вона завжди знала, що в квартирі є її частина, що там проживає позивач з другою дружиною та малою дитиноюта недумала, що її право на частину квартири, в тому числі щодо продажу квартири без її згоди, може бути порушеним.

А сама по собі її розписка від 25.03.2005 року не є правочином, який може визначати виділення конкретних часток кожному із співвласників у спільній сумісній власності, і не породжує для сторін будь-яких правових наслідків, а тому не може слугувати належним доказом у справі, а інших доказів, які б підтвердилифакт набуття позивачем спірних майнових правна частину квартири, яка належить ОСОБА_1 ,позивачем не надано.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 30.11.2022 року у справі № 204/8017/17, лише підписання правочину саме його сторонами, свідчить про дотримання ними письмової форми договору. Не підписання ж правочину однією із його сторін свідчить про недотримання, як письмової форми договору, так і вимог закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного саме між указаними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину.

Судом першої інстанції неналежним чином оцінено докази, які є в матеріалах справи, а саме: форма і зміст розписки від 25.03.2005 року, зміст договору купівлі-продажу майна від 28.03.2005року, тоді як доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, оскільки це є прямим порушенням вимог ст. 76 ЦПК України.

Щодо додаткового рішення суду сторона відповідача зазначає, що 02 липня 2025 року представник відповідача подав досуду першої інстанції клопотання про зменшення судових витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції до 5000 грн.

Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Вважає, що стягненасудом з відповідачки на користь позивача сума 10 000 грн витрат на правничу допомоги є завищеною.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Данилов Юрій Валентиновичапеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2025 року та додаткове рішення від 07.07.2025 року - залишити без змін.

Зазначає, що судом першої інстанції було вірно встановлено той факт, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, відтак спірна квартира була спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що відповідач 28.03.2005 року надала згоду позивачу напродаж спільного сумісного майна подружжя - спірної квартири, отримавши від позивача грошову компенсацію вартості належної їй частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 52 000 грн., про що у присутності двох адвокатів склала розписку.

Вказана розписка не оспорювалася ОСОБА_1 у визначеному законом порядку.

Будь-яких вимог у період з 2005 року по 2025 рік (моменту звернення позивача до відповідача із проханням надати згоду на продаж квартири) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не пред`являла, із позовом про поділ вказаної квартири до суду не зверталася.

Таким чином,відповідачка усвідомлювала та розуміла, що відмовилася від належної їй частки у спільні сумісній власності подружжя - у спірній квартирі, отримавши у 2005 році грошову компенсацію за свою частку.

Відтак, на переконання сторони позивача,правовідповідачкина частку у спільній сумісній власності подружжя припинилося у 2005 році.

Розписка є належним письмовим доказом у справі (с. 76-78 ЦПК України), яка підтверджує факт отримання відповідачкою компенсації за належну їй частку у спільному сумісному майні подружжя.

Відповідачем у справі факт підписанням розписки про отримання грошової компенсації від позивача за належну їй частку у спільному сумісному майні подружжя- квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 52 000грн, не оспорювався, наявна в матеріалах справи копія розписки під сумнів не ставиться, обставина отримання коштів відповідачкою від позивача не заперечується. Відповідачка у справі факт наявності у позивача оригіналу відповідної розписки не спростувала.

Заперечуючи проти заявлених позивачем вимог, відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів на спростування зазначених позивачем у позові обставин.

З викладених обставин та досліджених доказів вбачається, що позивач на сьогодні є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , з чим погодився і суд першої інстанції, задовольнивши позов.

Сторона позивача вважає, що Святошинський районний суд м. Києва 11 червня 2025 року ухвалив законне та обґрунтоване рішення та додаткове рішення від 07.07.2025 року, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представники адвокати Волощук Володимир Вікторович та Москалюк Тетяна Віталіївна повністю підтримали доводи апеляційної скарги, просили скаргу задовольнити, скасувати оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у завдоленні позову ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Драюк Ірина Володимирівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скааргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 28 грудня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 грудня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1183.

У період шлюбу, 31 грудня 1998 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 31.12.1998 року Київською Універсальною біржею за реєстраційним номером №Е4747/8744, було придбано квартиру квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,90 кв.м.

25 березня 2005 року ОСОБА_1 склала рукописну розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_4 а грошові кошти у сумі 52 000 грн, як компенсацію належної їй частки спільного сумісного майна подружжя (квартири АДРЕСА_1 ). Грошові кошти отримані нею у повному обсязі, претензій з приводу розрахунків вона не має. У подальшому ОСОБА_1 зобов`язувалась не пред`являти претензій до ОСОБА_4 а щодо поділу майна. Також у розписці ОСОБА_1 вказала, що повністю усвідомлює і розуміє свої дії, діє без примусу та з доброї волі.

Вказана розписка складена у присутності адвокатів Храмова М.М. та Мусієнка Ю.П., а також у розписці проставлені адвокатами підписи.

28 березня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козоріз Л.М., зареєстрований в реєстрі №767, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_10 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,90 кв.м.

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 52 000,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору.

25 грудня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 уклали договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_10 передала ОСОБА_11 у квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 повернув ОСОБА_12 грошові кошти у розмірі 52 000 грн.

ОСОБА_2 разом з другою дружиною та сином весь час проживав в даній квартирі і продовжує проживати на даний час.

Відповідачка ОСОБА_1 після розірвання шлюбу та отримання компенсації за свою частку жодних претензій щодо вказаної квартири не висловлювала, з позовами до суду не зверталась.

31 січня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Камінської В.П. із проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Камінської В.П. від 04.02.2025 за вих. №362/02-31 ОСОБА_4 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що вказаний об`єкт нерухомості було придбано ОСОБА_8 у період шлюбу з ОСОБА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю набутою у період шлюбу, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_1 усвідомлювала та розуміла, що у 2005 році відмовилася від належної їй частки спільної сумісної власності подружжя - квартири АДРЕСА_1 , отримавши у 2005 році за неї грошову компенсацію. Відтак, її право на частку у спільній сумісній власності подружжя припинилося у 2005 році. З урахуванням встановлення такого факту, посилаючись на ст. 57 СК України, суд першої інстанції вважав за можливе визнати майно (квартиру АДРЕСА_1 ), особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції в повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в повній мірі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року не відповідає.

Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на наведене, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна - 31 грудня 1998 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України).

Згідно з ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Конструкція норми ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що перегляжається, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, відтак вона набула статусу спільного сумісного майна подружжя.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що відповідачка 28.03.2005 року надала згоду позивачу на продаж спільного сумісного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 , отримавши він позивача грошову компенсацію належної їй частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 52 000 грн, про що у присутності двох адвокатів склала розписку.

Вказана розписка не оспорювалася відповідачкою у визначеному законом порядку.

Будь-яких вимог у період з 2005 року по 2025 рік (до моменту звернення позивача до відповідача із проханням надати згоду на продаж квартири) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо вказаної квартири не пред`являла, із позовом про поділ цієї квартири до суду не зверталася.

Таким чином, ОСОБА_1 усвідомлювала та розуміла, що відмовилася від належної їй частки у спільній сумісній власності подружжя - у квартирі АДРЕСА_1 , отримавши у 2005 році за неї грошову компенсацію.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного висновку, що право ОСОБА_1 на частку у спільній сумісній власності подружжя припинилося у 2005 році.

Поряд з цим, прийшовши до обгрунтованих висновків про прининення у ОСОБА_1 права на частку у спільній сумісній власності подружжя у 2005 році внаслідок отримання компенсації вартості цієї частки, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 57 СК України та прийшов до помилкового висновку про визнання квартири АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Так, статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

В свою чергу, квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, а відтак, до 2005 року була спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Позивач в позовній заяві не стверджував про набуття ним спірної квартири в особисту власність з підстав, визначених ст. 57 СК України, доказів набуття позивачем права особистої власності на спірну квартиру в пордядку ст. 57 СК України, матеріали справи також не містять і позивачем не надано, а відтак, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З урахуванням того, що ОСОБА_1 у 2005 році отримала від позивача компенсацію вартості своєї частки квартири АДРЕСА_1 , і вказаний факт відповідачем не заперечується, то колегія суддів приходить до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Твердження відповідачки про те, що на її користь підлягає стягненню компенсація частини вартості спірної квартири з урахуванням оцінки вартості квартири згідно звіту від 27.02.2025 року, що складає 50% від суми 2 240 249,00 грн, колегія суддів відхиляє, оскільки розмір вартості належної відповідачу частки у спільному сумісному майні було погоджено подружжям у березні 2005 року перед укладенням позивачем договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , про що останньою складено відповідну розписку.

Оскільки вартість майна - квартири АДРЕСА_1 , була визначена під час її продажу у 2005 році за погодженням між подружжям, то відсутні підстави для визначення його вартості за дійсною ринковою вартістю за сплином 20 років після поділу майна між подружжям.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка від 25.03.2005 року не є правочином, який може визначати виділення конкретних часток кожному із співвласників у спільній сумісній власності, і не породжує для сторін будь-яких правових наслідківта не є доказом у даній справі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Статтею 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, щозаслуговують на увагу.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

При зверненні до суду з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_4 самостійно обрано спосіб захисту цивільного права чи інтересу, а саме - шляхом визнання майна набутого у період шлюбу його приватною власністю, з огляду на виплату ним другому з подружжя ( відповідачці) грошової компенсації вартості її частки у вказаному майні.

Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання виділення конкретних часток кожному із співвласників у спільній сумісній власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_16 . З зустрічним позовом про визнання розписки від 25.03.2005 року недійсною та виділення конкретних часток кожному із співвласників у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 не зверталася.

Відтак, встановлення таких обставин, як визнання розписки від 25.03.2005 року недійсною та виділення конкретних часток кожному із співвласників у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 не є предметом доказування при вирішенні та розгляді даної справи.

А відтак, усуду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_16 до ОСОБА_1 , проте помилився щодо підстав їх задоволення з посиланням на ст. 57 СК України.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Волощука Володимира Вікторовича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, задовольнити позовні вимоги частково, визнавши за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч. 8 ст. 141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження витрат на правову допомогу в суді першої інстанції позивачем надано: ордер на надання правничої допомоги серії АА №1544991, що виданий 20 лютого 2025 року, у відповідності до котрого правом представляти інтереси ОСОБА_4 у Святошинському районному суді міста Києва наділений адвокат Данилов Юрій Валентинович; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1798, що виданий на ім`я ОСОБА_17 ; копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 05 лютого 2025 року, що укладений між адвокатом Даниловим Юрієм Валентиновичем та ОСОБА_4 ем щодо надання послуг з проведення консультаційного та представницького обслуговування замовника, пов`язаними з його відносинами з будь-якими установами, організаціями, підприємствами, підприємцями та фізичними особами; копію додаткової угоди від 12 лютого 2025 року до Договору про надання правової допомоги від 05 лютого 2025 року, якою сторони узгодили, що адвокат Данилов Ю.В. представлятиме інтереси ОСОБА_4 у Святошинському районному суді міста Києва у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю набутого у період шлюбу; винагорода (гонорар) у суді першої інстанції - 12 000 грн; акт виконаних робіт від 14 червня 2025 року до додаткової угоди до Договору пронадання правової допомоги від 05 лютого 2025 року.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору, визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував принципи співмірності та розумності судових витрат, врахував характер правовідносин, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, розумність їхнього розміру та дійшов до обгрунтованого висновку про стягнення з відповідча на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнена сума 10 000 грн витрат на правничу допомоги є завищеною, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції при визначенні суми відшкодування обгрунтовано виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи, а відтак обгрунтовано зменшив розмір витрат на правву допомогу з 12 000 грн до 10 000 грн.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Волощука Володимира Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року змінити.

Позов задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : Судді: