Справа № 2-1692/11
Провадження № 4-с/752/93/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Зінченка Д.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), суд

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Косінцев К.В. звернувся до суду із скаргою в інтересах ОСОБА_1 і просить скасувати арешт, накладений постановою головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) у виконавчому провадженні НОМЕР_3 від 23 вересня 2011 року на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 .

Посилається на те, що на примусовому виконанні Голосіївського ВДВС у м. Києві перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 з виконання виконавчого документа №2-1692/11, виданого 22 липня 2011 року на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 квітня 2011 року.

Дане рішення було скасовано ухвалою суду від 12 березня 2012 року.

Рішенням суду від 01 жовтня 2012 року в позові ОСОБА_2 до неї про стягення боргу було відмовлено.

На даний час вона не може розпоряджатися належним їй майном, на яке був накладений арешт у межах виконавчого провадження.

Ухвалою Голоосіївського районного суду м.Києва від 18 лютого 2025 року за її скаргою був знятий арешт з транспортного засобу - автомобіля б AUDI 100, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Наявність чинного арешту на майно є перешкодою для користування та розпорядження ним.

З урахуванням цього, просить задовольнити скаргу.

Скарга була зареєстрована судом 16 липня 2025 року та відповідно до статті 33 ЦПК України визначено складу суду.

Ухвалою суду від 22 липня 2025 року в справі відкрито провадження, скарга призначена до судового розгляду.

Заявник та її представник у судове засідання не з`явилися, просять розглядати справу в їх відсутності.

Представник заінтересованої особи також подав заяву про розгляд справи в відсутності представника відділу.

Відповідно до частини 2 статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 11 квітня 2011 року про стягнення з заявника заборгованості за договором позики.

Постановою головного державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 23 вересня 2011 року в межах виконавчого провадження був накладений арешт на все належне їй нерухоме майно.

Ухвалою Голосіївського районного с ду м.Києва від 12 березня 2012 року заочне рішення суду від 11 квітня 2011 року було скасоване.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01 жовтня 2012 року в позові ОСОБА_2 до заявника про стягнення боргу було відмовлено.

( а.с.3 - 4; 8 - 20 )

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції Закону України №606-XIV від 21 квітня 1999 року на момент виникнення спірних парвовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Пунктом 4 частини 1 статті 49 Закону визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової

особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до сттті 50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 25 червня 2025 року, вбачається, що чинність арешту на належне заявнику майно не припинене до цього часу.

( а.с. 3 - 4 )

Підстави для зняття арешту з майна боржника за ініціативою державного виконавця врегульовано статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року ).

За змістом частини 5 даної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2022 року в справі № 34/425 звернула увагу на те, що стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується або фактичним виконанням судового рішення, або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 2/0301/806/11, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

За змістом статті 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Верховний Суд зазначає, що зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності.

Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, визначене в статті 2 ЦПК України, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням приведеного вище суд вважає, що наявність протягом тривалого часу, а саме більше 14 років, нескасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про задоволення скарги.

Керуючись статтями 19, 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України, Законом України « Про виконавче провадження», статтями 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити.

Скасувати арешт всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) у виконавчому провадженні НОМЕР_3 від 23 вересня 2011 року, реєстраційни номер обтяження: 11642769.

Заявник: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Заінтересована особа - Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), адреса: 03127, місто Київ, вулиця Здановської Юлії, будинок 22/15, .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Машкевич