Справа №504/996/23
Провадження №2/504/478/25
Доброславський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

Секретаря - Ориник М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №5, в порядку загального позовного провадження ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа- Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Білоконь О.М., про стягнення боргу за розпискою, визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

ОСОБА_1 у березні 2023 року звернувся до суду із позовом проти ОСОБА_2 , який доповнив у червні 2024 року, збільшивши позовні вимоги та доповнивши предмет спору, і в остаточній редакції позову заявив позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і просив суд:

визнати недійсним договір дарування від 30.06.2023 року три четвертих частин квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М., внесений до реєстру за № 554, застосувавши наслідки недійсного правочину;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (за розпискою) в сумі 7000 доларів США, заборгованість по сплаті відстотків за користування позикою за період з 03.09.2019 року по 05.06.2024 року в сумі 39900 доларів США, додаткову заборгованість в сумі 47000 грн., вирішити питання судових витрат.

На обгрунтування своїх доводів ОСОБА_1 вказує, що 03.09.2019 року він позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 7000 доларів США.

За умовами договору ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримала грошову суму еквівалентну 7000 доларам США, та ОСОБА_2 зобов`язалась повернути цю суму до 31.12.2019 року.

Умовами договору передбачено виплату відсотків за користування грошима в сумі 10 відсотків від суми заборгованості щомісячно.

Крім того, заявник стверджує, що з 03.09.2019 року по 08.10.2019 року ним на картковий рахунок відповідачки, за її проханням позичити їй додаткові грошові кошти на лікування, було переведено 72000 грн., з яким відповідачка повернула позивачу на його картковий рахунок всього 25000 грн. Залишок не виплаченої суми додаткової позики становить 47000 грн.

Крім того, заявник вказує на фраудаторність правочину договору дарування три четвертих частин квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М., внесений до реєстру за № 554.

Зокрема, заявник вказує, що ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.03.2023 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.03.2024 року заборонено відчуження належної відповідачці частини квартири АДРЕСА_1 .

В ході виконання виконавчого документу в межах виконавчого провадження ВП № 74749866 стало відомо, що ОСОБА_2 30.06.2023 року відчужила належну їй частку квартири своїй доньці ОСОБА_3 , шляхом укладення оспорюваного позивачем договору дарування.

Заявник вказує, що вказаний правочин направлений на уникнення виконання боржником майнового зобов`язання та унеможливлення задоволення вимог стягувача за рахунок майна боржника.

Таким чином позивач просив визнати недійсним вказаний договір.

Короткий зміст заперечень відповідача:

У своїх запереченнях ОСОБА_2 вказує, що у неї та відповідача були дружні стосунки.

Відповідач стверджує, що позивачу було добре відомо про потребу відповідачки у грошових коштах, через необхідність термінового хірургічного втручання та подальшого лікування

ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_1 сказав їй, що може позичити у сторонніх людей для неї 7000 доларів США, та передати їй вже конвертовану суму у національній валюті України.

ОСОБА_1 запропонував їй написати розписку від її імені про отримання грошових коштів в сумі 7000 доларів США, та прописати умову, як гарантію, виплати 10 відсотків за користування грошовими коштами щомісяця.

03.09.2019 рок вона була вимушена написати вказану розписку.

Відповідач стверджує, що вона не знала, яку саме суму вона в решті отримує, та в якій валюті.

Відповідач стверджує, що у момент написання нею розписки вона грошові кошти на руки не отримувала.

Відповідач вказує, що 03 та 08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перерахував їй грошові кошти в сумі 72000 грн. на лікування.

Відповідач підтверджує, що з цієї отриманої нею грошової суми вона повернула 25000 грн.

Заперечуючи проти вимог позову в частині оспорюваного договору, відповідач вказує, що насправді не мала на меті ухилення від виконання зобов`язання за розпискою, а керувалась виключно інтересами свого сина ОСОБА_4 , який є неповнолітнім, і домовилась із своєю донькою, що остання візьме опіку над братом в разі смерті матері.

Також, у своїх запереченнях відповідач послалась на недійсність договору позики, оскільки вона помилялась щодо правової природи договору.

Послалась на його укладення через важкі обставини, необхідність лікування.

Також відповідач у своїй заяві від 11.09.2023 року просила суд застосувати строки позовної давності, пославшись на те, що строк виконання зобов`язання за договором сплив 31.12.2019 року, а позов було подано у березні 2023 року.

В судовому засідання сторони підтримали доводи своїх вимог та заперечень.

Третя особа повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явилась, свою позицію з приводу позову суду не надала.

Встановлені судом фактичні обставини:

03.09.2019 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 7000 доларів США, про що свідчить розписка від імені ОСОБА_2 , копія якої, після огляду оригіналу розписки, завірена судом та зберігається у матеріалах справи.

За умовами договору ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримала грошову суму еквівалентну 7000 доларам США, та ОСОБА_2 зобов`язалась повернути цю суму до 31.12.2019 року.

Умовами договору передбачено виплату відсотків за користування грошима в сумі 10 відсотків від суми заборгованості щомісячно.

Судом встановлено, і вказане визнано сторонами в судовому засіданні, що 03.09.2019 року, 08.10.2019 року ОСОБА_1 за усною домовленістю з ОСОБА_2 на картковий рахунок останньої, за її проханням позичити їй грошові кошти на лікування, було переведено 72000 грн.

Судом встановлено, що з цієї суми відповідачка повернула позивачу на його картковий рахунок всього 25000 грн.

Судом встановлено, що залишок не виплаченої суми додаткової позики становить 47000 грн.

Судом встановлено, що 30.06.2023 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 отримала у дар три четвертих частин квартири АДРЕСА_1 , про що укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М., внесений до реєстру за № 554.

Судом встановлено, що у матеріалах справи містяться докази визнання ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_1 , зокрема численна переписка у месенджері «Вайбер», яка датована 2020-2021 роками.

Релевантні джерела права та висновки суду:

Між сторонами виникли правовідносини які регулюються ЦК України та виникають з зобов`язального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), зроблено висновок, що "стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.

Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року у справа № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22), зроблено висновок, що:

"за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Суд констатує, що ОСОБА_2 написала 03.09.2019 року власноруч розписку від свого імені, поставила свій власний підпис під текстом цієї самої розписки, в тексті розписки йдеться про передачу ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми еквівалентної 7000 доларам США, та отримання ОСОБА_2 саме такої грошової суми.

Тому доводи ОСОБА_2 про не отримання нею вказаної позики спростовується цим самим доказом.

За змістом статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Суд звертає увагу, що відповідач обрала пасивну позицію, і не подавала зустрічного позову про визнання правочину недійсним з підстав ч.1 ст. 229 ЦК України оспорювання правочину з підстави помилки щодо правової природи правочину.

Водночас суд має перевірити доводи відповідача в цій частині заперечень.

Так, аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.

Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

На переконання суду відповідач не надала жодного доказу, що при підписанні нею вищевказаного договору позики мала місце помилка з її боку.

Доказів укладення договору позики під впливом важких обставин суду не надано, ці доводи є голослівними.

Жодних медичних документів відповідачки у матеріалах справи не має, рівно як і не має підстав для твердження, що необхідність лікування відповідачки слід розцінювати як вплив важких обставин у її житті.

Підстав для визнання цієї розписки неналежним доказом судом не встановлено.

Решта доводів заперечень відповідача не є істотними та зводяться до власного розуміння відповідачем вимог діючого законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що "у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при:

(1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)".

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Законом України "Про валюту і валютні операції", а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорах, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, позовні вимоги про повернення основного боргу за договором позики від 03.09.2019 в розмірі 7000 доларів США правомірні та підлягають задоволенню.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення 39900 доларів США як відсотки за користування позикою з наступних підстав:

Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таких вимог у позові не заявлено.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У справі, що розглядається, встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США.

Сторони договору позики досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики у вигляді 10 % за кожен місяць користування грошима.

Сторонами зазначена дата повернення суми позики - не пізніше 31 грудня 2019 року.

У позовній заяві, поданій до суду у березні 2023 року та уточнена у червні 2024 року, позивач просив стягнути з відповідача, як заборгованість з позики, так і відсотки за користування грошовими коштами за період з вересня 2012 року по червень 2024 року.

Згідно зі змістом позовної заяви, в ній не наведено розрахунку визначеного позивачем розміру заборгованості, зокрема у частині розміру процентів.

У заяві про уточнення позовних вимог, поданій до суду у червні 2024 року, представник позивача зазначив, що відповідач користується грошима 57 місяців, а тому 10 % від 7000 дол. США складає 39900 дол. США.

Таким чином, позивач просив стягнути проценти із розрахунку 10 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 31 грудня 2019 року.

Вимога позивач про стягнення з відповідача процентів за користування грошима за період з вересня 2019 року по червень 2024 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Виходячи з принципу диспозитивності суд самостійно розрахунки не здійснює і не може вийти за межі позовних вимог.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах; стаття 12 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Щодо стягнення суми 47000 грн.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.

У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частині першій статті 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір позики суми розміром 72000 грн. хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).

Сторони не заперечували як факту передачі відповідачці 72000 грн позивачем, так і повернення відповідачкою позивачу з цієї суми 25000 грн.

Суд вважає що не повернену суму 47000 грн. слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

Щодо недійсності договору дарування:

Згідно з частиною першою статті 15, частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

наявність підстав для оспорювання правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У цій справі, очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору дарування від 30 червня 2023 року частки у праві власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір дарування від 30 червня 2023 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку відповідачки, і зумовив для позивача настання таких негативних наслідків.

Суд першої інстанції вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину не є ефективним.

Разом із тим, на думку суду саме відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві часткової власності відповідачки передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.

Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності.

Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.

У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) .

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції проаналізувавши надані учасниками справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, переконаний, що відчуження ОСОБА_2 належної їй на праві власності частки житлової квартири мало місце після відкриття судового провадження за позовом ОСОБА_1 , вона вже приймала участь у підготовчому засіданні, і укладення оспорюваного договору направлено саме на унеможливлення виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з неї на користь позивача.

Очевидно, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивача.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди).

За таких обставин суд першої інстанції вважає наявними підстави для визнання оспорюваного договору дарування від 30 червня 2023 року недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредиторам (фраудаторним договором).

Крім того, позивач просив застосувати наслідки визнання договору дарування недійсними шляхом повернення сторін в первісний стан.

Такими наслідками позивач вважав скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно за його набувачем.

Разом із тим, у спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

Таким чином в цій частині позову правильним способом захисту має бути відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 права власності на три четвертих частин квартири АДРЕСА_1 , яке було відчужено на підставі договору дарування від 30.06.2023 року, який укладений між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована), та посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 554.

Решта вимог в цій частині позову безпідставні.

Доводи заперечень про те, що ОСОБА_2 опікувалась майбутнім свого сина, укладаючи оспорюваний договір, спростовуються всією сукупністю зібраних у справі доказів, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судовий збір:

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, в силу ст. ст. 140-142 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2657,39 грн. за вимоги майнового характеру та 1073,60 грн., а всього стягнути судового збору в сумі 3730,99 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість за договором позики (за розпискою) від 03.09.2019 року, в сумі 7000 доларів США в гривневому еквіваленті на час виплати боргу.

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 права власності на три четвертих частин квартири АДРЕСА_1 , яке було відчужено на підставі договору дарування від 30.06.2023 року, який укладений між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована), та посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 554.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 залишок боргу в сумі 47000 грн. за фактично акцептованим ОСОБА_2 правочином від 03.10.2019 року та 08.10.2019 року (загальна сума отриманих коштів становить 72000 грн., з них повернуто ОСОБА_2 25000 грн.)

В задоволенні решти вимог позову в частині стягнення відсотків за користування позикою, - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в сумі 2657,39 грн. за вимоги майнового характеру та 1073,60 грн., а всього стягнути судового збору в сумі 3730,99 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок ОСОБА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з часу його проголошення до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду виготовлений 31.10.2025 року.

Суддя В. К. Барвенко