Справа № 336/1389/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року ? ?? м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Волобуєвої О.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №336/1389/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності за вимогою співвласника, визнання права власності,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні нерухомим майном, -

за відсутності сторін та їх представників, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 16.02.2023 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить припинити право власності ОСОБА_2 на 5/18 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 в рахунок грошової компенсації за належні відповідачці 5/18 часток в праві спільної часткової власності на вказаний об?єкт нерухомого майна 101 857,88 гривень, а також визнати за ним право власності на 5/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як видно з позовної заяви, на підставі договору дарування від 21.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., р.N330, позивачу належать 7/12 часток, а також після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, від 25.07.2018, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., p.N 2209, - 5/36 часток відповідно, в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто, загальний розмір належної ОСОБА_1 частки в праві власності на вказаний об?єкт нерухомості становить 13/18 часток. Інші 5/18 часток в праві власності на зазначений будинок належать відповідачці ОСОБА_2 , яка успадкувала вказану частку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 .

Стороною позивача наголошено, що дане домоволодіння не є спільним сумісним майном батьків ОСОБА_1 , крім того, перед смертю чоловіка відповідачка не мешкала із ним однією сім?єю. У позовній заяві також стверджується, що домовитись з ОСОБА_4 щодо порядку користування спільним житловим будинком виявилося неможливим внаслідок постійних сварок та конфліктів з причиним створення з боку відповідачки перешкод ОСОБА_1 у користуванні спільним нерухомим майном. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18.03.2019 ОСОБА_1 вселено до спірного домоволодіння в результаті проведених виконавчих дій, тобто, спірні правовідносини виникли до звернення до суду із даним позовом, проте ОСОБА_2 постійно перешкоджає спробам позивача провести в будинку ремонтні роботи та привести будинок до ладу (демонтовано газовий котел, систему опалення, внаслідок чого газопостачання до будинку припинено 18.04.2020). Протиправні дії ОСОБА_2 зумовили численні звернення позивача до поліції із заявами.

Позивач стверджує, що іншого житла на праві власності не має, натомість місцем постійного проживання ОСОБА_2 є приналежна їй на праві спільної сумісної власності із сином ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_2 , тобто, спірним житловим будинком відповідачка не користується. Дружина позивача ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як зазначає ОСОБА_1 , вимушені проживати у батьків дружини, оскільки проживання в будинку, переважна частина якого належить позивачу на праві власності, внаслідок дій ОСОБА_9 є фактично неможливим. Будинок знаходиться в занедбаному стані, потребує виконання ремонтних та відновлювальних робіт.

Оскільки належна відповідачці ОСОБА_2 частка в праві власності на спірний будинок, на переконання позивача, є незначною, не може бути виділена в натурі, що видно з висновку експерта за результатами будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження, проведеного 20.01.2023, припинення права власності ОСОБА_2 в судовому порядку на частку в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки як співвласника та членам її сім?ї.

Враховуючи наведене, із посиланням на ст.365 ЦК України, позивач просить задовольнити позов у визначений спосіб.

Ухвалою судді від 01.03.2023 (під головуванням судді Щасливої О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, визначено строки для подання заяв по суті справи.

10.05.2023 відповідачкою ОСОБА_2 скеровано відзив на позовну заяву, за змістом якого перешкоди у користуванні спірним домоволодінням створюються саме з боку позивача (сина ОСОБА_2 ) ОСОБА_1 , а саме він без відома матері змінював замки на вхідних дверях, демонтував електропроводку, втручався в опалювальну систему. Позивач, як зазначає відповідачка, має необмежений доступ до будинку, проте позбавив її права користування, порушуючи право власності на частку у нерухомому майні, вигнав її, а також установив відеоспостереження у дворі будинку та за його межами.

Стороною відповідача наголошено на результатах візуально-інструментального огляду будинку експертом, що відбувся за відсутності ОСОБА_2 . Так, за даними експертного дослідження, проведеного за заявою ОСОБА_1 , виявлено: порушення цілісності стін будинку, відшарування облицювання стелі та стін; спостерігається відставання шпалер і паперової основи, тріщини і розриви на всій площі; сліди цвілі; відсутні мережі водопроводу, газопостачання та опалення; демонтовані радіатори опалення; господарські будівлі на території домоволодіння також мають значні пошкодження конструктивних елементів; у будинку мала місце пожежа, яка спричинила певні пошкодження в будівлях літ. Б та літ. Н (потребують капітального ремонту). Крім того, основні конструктивні елементи житлового будинку літ. А з прибудовою літ. а знаходяться у незадовільному технічному стані. У висновку експерт зазначив, що житловий будинок потребує ремонту. Натомість, під час проживання ОСОБА_2 зазначені вище недоліки та пошкодження не мали місця, як видно з відзиву. Фактично, як вважає відповідачка, внаслідок завданої її майну шкоди внаслідок дій та / або бездіяльності ОСОБА_1 , вартість її частки зменшена. Відповідачка вважає даний висновок експерта недопустимим доказом.

Крім того, позивачем не надано доказів придбання майна, яке знаходить у будинку, а саме понесення витрат на його придбання. Не дивлячись на відсутність між сторонами у справі договору про утримання будинку, ОСОБА_2 стверджує, що готова до проведення ремонтних робіт із позивачем, має намір подальшого проживання у будинку. Виникнення конфлікту між сторонами у справі відповідачка пов?язує із наміром дружини ОСОБА_1 . ОСОБА_10 здійснити продаж будинку, проти чого ОСОБА_2 заперечувала.

Наразі, відповідно до змісту відзиву, в порушення п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України з боку позивача не надано доказів неможливості спільного володіння та користування будинком. Запропоновані з боку відповідачки варіанти користування домоволодінням завершились конфліктом між сторонами у справі, а саме побиттям та тілесними ушкодженнями. Натомість, інформація, наведена у листі поліції, долучена до позовної заяви, доводить виключно звернення позивача.

Окремо у відзиві наголошено, що, на думку відповідачки, її частка у праві спільної власності не є незначною, тобто відповідне твердження позивача не відповідає дійсності. Отже, припинення права власності на відповідну частку завдасть ОСОБА_2 та членам її сім?ї істотної шкоди, зокрема, в розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже в даному випадку втручання в її право власності не є виправданим, неспівмірним та пропорційним.

Окремо у відзиві наголошено, що відповідачка категорично заперечує твердження позивача з приводу того, що створює перешкоди у користуванні будинком, проведенні ремонтних робіт, не здійснювала дій з демонтажу обладнання та системи опалення.

Враховуючи наведене, відповідачка просить відмовити у задоволенні позову.

18.05.2023 до справи за підписом адвокатки Мухіної Л.С. в інтересах ОСОБА_1 скеровано відповідь на відзив, за змістом якої сторона позивача спростовує твердження, викладені у відзиві, зокрема, щодо зловживання з боку ОСОБА_1 правами власника, створення перешкод відповідачці у користуванні житловим будинком.

На час подання відповіді на відзив сторона позивача зазначає, що ОСОБА_1 не мешкає у спірному домоволодінні, враховуючи його непридатний стан.

Інші доводи, а також наведене нормативне обґрунтування заявлених позовних вимог тотожні змісту позовної заяви.

10.05.2023 до справи також надійшла зустрічна позовна заява за підписом ОСОБА_2 , згідно з вимогами якої сторона позивача за зустрічним позовом просить вселити позивачку в будинок АДРЕСА_1 , зобов?язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні вказаним будинком.

За змістом зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 підтверджує, що є співвласницею 5/18 часток будинку АДРЕСА_1 . Іншим співвласником домоволодіння є її син ОСОБА_1 . В даному домоволодінні, відповідно до тверджень, висловлених у зустрічній позовній заяві, позивачка мешкала в період з червня 1976 року по квітень 2020 року, зареєстрована в ньому за місцем проживання. Внаслідок перешкод, що створюються з боку відповідача, на яких, серед іншого, наголошено у відзиві на первісну позовну заяву, - доступ до будинку, володіння та користування ним ОСОБА_2 унеможливлені. Крім того, відповідно до доводів сторони позивача, 23.04.2023 відповідач побив ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_11 , коли вони приїхали до спірного будинку та намагалися до нього зайти.

Враховуючи наведене, недобросовісність дій ОСОБА_1 , неможливість позасудового врегулювання спору між сторонами та захисту прав позивачки як співвласниці нерухомого майна, зокрема, її житлових прав, із посиланням на положення чт. 47, 48 Конституції України, ст.3, 316, 318, 321, 383, 391 ЦК України, ОСОБА_2 просить задовольнити зустрічну позовну заяву.

Ухвалою суду від 29.08.2023 (під головуванням судді Щасливої О.В.) постановлено прийняту зустрічну позовну заяву, призначено цивільну справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

12.09.2023 до справи відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну позовну заяву, за змістом якого викладені ОСОБА_2 обставини не відповідають дійсним обставинам справи, адже вже наприкінці 90-х фактичні подружні відносини між батьками ОСОБА_1 припинені, як про це зазначає сторона відповідача за зустрічним позовом. ОСОБА_1 наголошує, що батько утримував спільного із ОСОБА_2 молодшого сина, саме з метою отримання коштів матір приходила до будинку, її особистих речей в будинку практично не було. На момент смерті батька ОСОБА_1 мешкав в будинку батьків його дружини, але постійно відвідував батька. У вказаний час будинок був повністю придатний для житла, потребував лише косметичного ремонту. Так, за життя батька ОСОБА_1 придбав та завіз до будинку будівельні матеріали для здійснення ремонту. Після смерті ОСОБА_3 01.09.2017, маючи намір переселитися до батьківського будинку, відповідач за зустрічним позовом вирішив розпочати ремонт, натомість його матір приймати участь відмовилась, через деякий час забрала деякі з речей батька, а також під приводом ночівлі у будинку взяла у ОСОБА_1 комплект ключів, які не повернула, що зумовило пред?явлення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Таким чином, до липня 2019 року будинком користувалась лише ОСОБА_12 . Стан будинку на день вселення відповідача за зустрічним позовом значно змінився, як про це вказано у відзиві. Всі зазначені у висновку експертизи недоліки виникли за рік внаслідок дій ОСОБА_9 , яка не підтримувала будинок в належному стані, не опалювала, демонтувавши котел та радіатори опалення. Крім того, ОСОБА_1 наголошує, що після вселення змінив замки від вхідних дверей, комплект ключів передав ОСОБА_2 в присутності державного виконавця та свідків. ОСОБА_1 також вважає підтвердженим факт наявності у ОСОБА_2 доступу до спірного домоволодіння, адже 18.04.2020 вона зверталась до поліції із заявою про викрадення речей. Після цього, ОСОБА_2 до будинку по АДРЕСА_1 не приходила, відповідачу про це невідомо, із проханням надати ключі не зверталась. Разом з цим, з лютого 2019 року до вересня 2022 року, а саме під час здійснення провадження Шевченківським районним судом м.Запоріжжя у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання недійсним договору дарування, поданого до ОСОБА_1 , спірним будинком фактично не користувався ніхто. Відповідач також наголошує, що власне звернення до суду із зустрічним позовом про вселення свідчить про неможливість спільного користування будинком, відтак, про наявність підстави для задоволення первісного позову, визначеної п.3 ч.1 ст.365 ЦК України. Порядок користування приміщеннями у складі домоволодіння між сторонами не вирішений. На переконання сторони відповідача, зазначені обставини, обраний неефективний спосіб захисту прав ОСОБА_2 , свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову.

18.09.2023 до справи надійшла відповідь ОСОБА_2 на відзив на зустрічну позовну заяву, згідно з якою позиція відповідача за зустрічним позовом зводиться до пояснення причин, які, на його думку, є законною підставою для позбавлення її права володіти та користуватися приналежною власністю, проживати у будинку. Як стверджується у відповіді на відзив, заперечення відповідача за зустрічним позовом не ґрунтуються на нормах матеріального права. ОСОБА_1 не мешкає у будинку з власної ініціативи, а створення з його боку конфліктів вочевидь не є підставою для позбавлення позивачки права власності на домоволодіння. Окремо ОСОБА_2 наголошено, що обраний спосіб захисту дозволить здійснити ремонтні роботи у будинку, які з моменту вселення ОСОБА_1 у 2019 році не здійснювались.

26.09.2023 судом постановлено ухвалу про витребування доказів, яка виконана в повному обсязі 09.10.2023, а також ухвалу про призначення справи до судового розгляду.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 08.10.2024 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, замінено головуючого суддю Щасливу О.В. та 09.10.2024 матеріали цивільної справи передано визначеному головуючому судді Вайнраух Л.А. на підставі протокола повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

06.11.2024 суддею Вайнраух Л.А. відповідною ухвалою постановлено прийняти цивільну справу до свого провадження, розгляд проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, визначено дату, час і місце проведення судового засідання.

Ухвалою суду від 13.03.2025 постановлено продовжити розгляд справи після усунення недоліків стороною позивача за зустрічним позовом на виконання ухвали суду, занесеної до протокола судового засідання від 07.03.2025, без виходу суду до нарадчої кімнати.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх представники адвокатка Мухіна Л.С. та адвокат Литвинець Ю.В. під час розгляду справи підтримали позиції, викладені у заявах по суті справи, наведене у них обґрунтування, наполягали на задоволенні власних позовів, у задоволенні інших просили відмовити ( ОСОБА_1 та його представниця у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_2 та її представник, відповідно первісного позову).

ОСОБА_1 окремо підтвердив неможливість спільного проживання із матір?ю, пояснив, що дійсно не допускає її додому, разом з цим іншого житла не має. Наявності житла на праві власності у дружини визнає. Станом на час проведення експертного дослідження стан будинку був поганим, на чому наголосив позивач (відповідач за зустрічним позовом). Так, відповідно до його тверджень ОСОБА_2 вивезла будівельні матеріали, які зберігались на території домоволодіння, демонтувала котел тощо. З 2020 року у будинку встановлено відеоспостереження, ОСОБА_2 там не з?являлась тривалий час. На момент смерті батька позивач мешкав у будинку дружини із родиною.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 наголосила, що з боку сина ОСОБА_1 вчинено всі можливі дії з метою унеможливлення її проживання у буд. АДРЕСА_1 , а саме він відключав світло, викрав документи, відкривав вікна, що призвело до того, що в будинку сиро. Крім того, даний будинок є для ОСОБА_2 важливим з емоційної точки зору, адже вона із чоловіком як подружжя мешкали за даною адресою з 80-тих років, багато чого змінили у його стані, спільно будували та поліпшували, проводили ремонт. Будинок є пам`ятним з огляду на спільне проживання із чоловіком в ньому, а залишила відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) його вимушено у квітні 2020 року внаслідок постійних конфліктів із сином.

Судом допитано свідків з боку позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , з боку відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , а також ОСОБА_2 як свідка.

Інших заяв та клопотань до матеріалів справи сторонами не подано, інших процесуальних дій судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань від учасників справи.

Розглянувши первісну та зустрічну позовну заяву, вислухавши пояснення учасників справи, здійснивши допит свідків обох сторін, дослідивши заяви по суті справи, матеріали цивільної справи, надані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов відповідно, має бути частково задоволений у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами, що існують між сторонами.

Судом встановлено, що згідно з даними витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 14.11.2017 ОСОБА_1 зареєстрований з 01.08.1995 за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_6 з 13.06.2018 (засвідчена копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 13.06.2018). Подружжя має двох спільних дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено даними засвідчених копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 15.05.2018, серії НОМЕР_3 від 22.05.2018. Дружина позивача з 11.08.2011 є власницею об?єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 (інформаційна довідка №384369930 від 26.06.2024). Доказів приналежності позивачу за первісним позовом іншого нерухомого майна на праві власності матеріали справи не містять.

За даними засвідченої копії виписки з рішення виконкому Запорізької міської ради депутатів, протокол №23 від 21.11.1958, земельна ділянка у Зеленому Ярі, квартал № НОМЕР_4 , місце НОМЕР_5 , виділено ОСОБА_16 , площа ділянки 519 кв.м., цільове призначення для будівництва індивідуального житлового будинку, що не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.2018, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., за p.N2209, ОСОБА_1 на праві власності належить 5/36 часток в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 57 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., з усіма надвірними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 519 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: жилий будинок літ.А цегл., жилою площею 28,4 кв.м., літня кухня Б, сарай б, б-1, В,Г, Д, погріб пг, вбиральня Е, паркан №1, №2, водопровід №3.

25.07.2018 приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 на 5/36 часток житлового будинку літ.А відповідно до вказаного свідоцтва, рішення про державну реєстрацію №42220099 від 25.07.2018.

Крім того, на підставі договору дарування від 21.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., за р.N330, ОСОБА_1 належить 7/12 часток в праві власності на зазначений вище будинок.

21.02.2018 приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 на 7/12 часток житлового будинку літ.А відповідно до вказаного договору дарування, рішення про державну реєстрацію №39783960 від 21.02.2018.

Таким чином, загальний розмір приналежної позивачу за первісним позовом частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 складає: 5/36 + 7/12 = 5/36 + 21/36 = 26/36 = 13/18.

Згідно з відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР (наданими на виконання ухвали суду) станом на 03.10.2023, ОСОБА_2 зареєстрована у спірному домоволодінні з 29.12.2018.

За даними засвідченої копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 15.09.2017, виданого повторно, 28.08.1976 зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_17 , актовий запис №573. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено засвідченою копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 04.09.2017.

Інші 5/18 часток в праві власності на зазначений вище спірний будинок належать відповідачці (позивачці за зустрічним позовом) ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.2018, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.M., за p.N2811, номер запису про право власності №2832437 від 10.09.2018. Копія свідоцтва та відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.09.2018 у вказаній частці за ОСОБА_2 (номер рішення про державну реєстрацію № 42912014 від 10.09.2018) додані до зустрічної позовної заяви та досліджені судом.

Згідно з засвідченою копією свідоцтва про право власності на житло, № НОМЕР_8 від 03.07.2000, виданого Комунарською районною адміністрацією ЗМР, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (молодший син), загальна площа 69,9 кв.м., житлова площа 39,8 кв.м. Свідоцтво видано на підставі розпорядження №605/14-р від 03.07.2000, крім того, ЗМБТІ здійснено реєстрацію права спільної сумісної власності, про що здійснено відповідний напис на свідоцтві.

Актуальні дані щодо права власності на спірне домоволодіння долучені до справи станом на 31.03.2025, не змінились (інформаційні довідки №420362266, 420768537 від 31.03.2025 та 02.04.2025 відповідно).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у справі № 336/5211/18, пр. № 2/336/373/2019, від 18.03.2019, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні будинком задоволено. Вселено ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили 18.04.2019 (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/80782694). Виконання даного рішення здійснювалось в примусовому порядку, в межах виконавчого провадження ВП №59012975, що визнається сторонами, а також підтверджено постановою про залучення працівників органів внутрішніх справ, актом державного виконавця у засвідчених копіях (червень-липень 2019 року).

Таким чином, конфліктні відносини існували між сторонами у даній справі ще станом на 2018 рік. Враховуючи приписи ч.4 ст.82 ЦПК України, а також вимоги безпосередності дослідження доказів, суд не аналізує покази свідків, допитаних у вказаній справі, крім того предмет доказування, на переконання суду, в даному випадку є відмінним, адже ОСОБА_1 доводив порушення його цивільних, зокрема, житлових прав, в інший часовий проміжок, заявивши вимогу про вселення. Є застосованими й приписи ч.7 ст.82 ЦПК України в даному контексті, якою врегульовано, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

До тотожних висновків суд приходить за результатами дослідження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі №336/1129/19, пр.2/336/22/2022 від 27.06.2022 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_18 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності. Вказаним рішенням у задоволенні позову відмовлено (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/105050778). Рішення набрало законної сили 21.09.2022 за результатами перегляду в апеляційній інстанції, залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/106524197).

Згідно з даними висновку спеціаліста №427/с від 15.07.2019, за заявою ОСОБА_2 проведено її судово-медичне обстеження у зв?язку із отриманими тілесними ушкодженнями. Проте, дата їх нанесення виправлена; отримані ушкодження кваліфікуються як легкі, утворені від дії тупого предмету (предметів). Доказів притягнення певної особи до відповідальності за даним фактом матеріали справи не містять.

Суду в межах розгляду даної цивільної справи не надано належних доказів притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , як і ОСОБА_2 у зв`язку зі зверненнями, що надходили на гарячу лінію «102» (перелік звернень від імені ОСОБА_1 на поведінку та дії матері наведений у відповіді на адвокатський запит адвокатки Мухіної Л. від 09.11.2022). Суд звертає увагу, що за даними відповіді, у деяких зверненнях наряд поліції не викликався, звернення здійснювались з метою «інформування поліції», період звернень: з 05.04.2018 по 18.04.2020. Остання дата узгоджується із показами ОСОБА_2 щодо часу вимушеної зміни нею місця проживання.

Крім того, за даними відповіді заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №1 від 22.05.2020 на ім?я ОСОБА_2 , кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001053 від 18.04.2020 за фактом викрадення майна за адресою: АДРЕСА_1 (інший будинок), за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, дане провадження закрито слідчим на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Разом з цим, дану постанову скасовано як передчасну, що видно з відповіді, й продовжено здійснення досудового розслідування.

Наявні рапорти, доповідна записка та протоколи прийняття заяв про кримінальне правопорушення та іншу подію не є достатніми доказами на користь обставин, про які стверджують сторони, зокрема, щодо завдання тілесних ушкоджень.

Суд окремо наголошує на відсутності дозволу відповідно до ст.222 КПК України щодо розголошення таємниці досудового розслідування, що свідчить про недопустимість даних доказів. Так, за приписами ч.1 ст.222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

За даними відповіді заступника начальника ВП №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 22.11.2023 на виконання ухвали суду, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000167 від 23.04.2023 за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, заявник та потерпілий ОСОБА_11 , а ОСОБА_2 допитана як свідок, що узгоджується із вище наведеними висновками суду.

Судом також досліджено акт №80 підтвердження фактичного проживання, згідно з яким ОСОБА_1 не проживає по АДРЕСА_1 з 2001 року. Акт засвідчений печаткою квартального комітету №99, підписами свідків та голови комітету. Проте, ані підтвердження повноважень голови комітету, ані осіб свідків, доказів їх дійсного проживання за вказаними у акті адресами матеріали справи не містять, що свідчить про недопустимість даного доказу.

За приписами ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також судом встановлено, що згідно з актом про припинення (обмеження) розподілу природного газу від 18.04.2020, АТ «Запоріжгаз» здійснено припинення газопостачання по АДРЕСА_1 у зв?язку з аварійним станом газорозподільної системи та /або ліквідацією наслідків аварії, спричинених наслідків аварії, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного, екологічного характеру, проведення ремонтно-відновлювальних робіт. Причина в акті з наведених вище не конкретизована. Встановлено заглушку, демонтовано кран вводу. Акт засвідчений підписом ОСОБА_19 , без зазначення імені та по батькові. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Наведеному критерію даний акт не відповідає.

Суд не приймає як недопустимий доказ й засвідчену копію довідок про реєстрацію місця проживання дітей ОСОБА_1 , - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , адже у наданих копіях не відображено рік їх видачі.

Згідно з висновком експерта №0051 за результатами проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження за письмовим зверненням ОСОБА_1 , складеного 20.01.2023, здійсненого судовим експертом ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» Майстренком І.О., експерт обізнаний про кримінальну відповідальність по ст.384 КК України. Під час візуально-інструментального огляду присутній ОСОБА_1 , огляд проведений 11.01.2023. Об?єкт дослідження житловий будинок АДРЕСА_1 , правовстановлювальна та технічна документація на вказаний будинок, будівлі та споруди, розташовані на території домоволодіння. Під час проведення дослідження експертом використовувались, серед іншого, дані з технічного паспорта ФОП ОСОБА_20 станом на 24.11.2022, в якому відмітки про наявність на території домоволодіння самочинно збудованих будівель або споруд відсутні. Експерт виснував, що надати технічно можливі варіанти поділу в натурі господарських будівель та споруд на території домоволодіння відповідно до часток співвласників та згідно з вимогами нормативно-правових актів в галузі будівництва не надається за можливе.

Суд також дослідив засвідчену копію технічного паспорту даного домоволодіння станом на 18.01.2019, загальна площа приміщень будинку садового типу 57 кв.м., житлова 28,9 кв.м. Копія технічного паспорта станом на 10.04.1985, на переконання суду, не відповідає вимогам належності відносно предмета доказування у даній справі, як і вказана вище копія технічного паспорту даного домоволодіння станом на 18.01.2019. Так, згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд погоджується із твердженнями сторони відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) з приводу того, що у даному висновку дослідження відсутня вказівка на те, що він подається для суду, крім того, як вказано експертом (розділ «прийняті допущення та обмеження»), під час дослідження ним аналізувався ринок житлової нерухомості в м.Василівка Запорізької області. Разом з цим, наведена далі таблиця дозволяє дійти висновку про те, що дане твердження є опискою, адже у таблиці наведено перелік об?єктів нерухомості саме у м.Запоріжжі.

Експерт виснував, що ринкова вартість об?єкту нерухомого майна, житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, визначена порівняльним підходом, на час проведення експертизи (20.01.2023) становить 366 688,35 гривень, відповідно, ринкова вартість 5/18 часток 101 857,88 гривень. Дана сума грошових коштів внесена стороною позивача за первісним позовом на депозитний рахунок ДСА України в Запорізькій області, як підтверджено матеріалами справи.

Аналізуючи даний висновок, суд враховує, що ст.106 ЦПК України дійсно передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи (ч.1). Частиною 6 ст. 106 ЦПК України врегульовано, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч.5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у наведеному вище висновку не зазначено, що він підготовлений для подання до суду, тому суд приймає заперечення з цього приводу, висловлені адвокатом Литвинцем Ю.В., та, як наслідок не приймає даний доказ як недопустимий, керуючись приписами ст.78, 106 ЦПК України, відповідно, вартість частки ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на спірне домоволодіння не визнається судом підтвердженою.

Крім того, наявні у справі фотознімки також не відповідають загальним положенням про докази та доказування, а саме вимогами достовірності та достатності (ст.79-80 ЦПК України), адже не містять дати, міста зйомки, не дозволяють суду дійти об?єктивних висновків за результатами їх дослідження.

Суд не приймає й характеристику на ім?я ОСОБА_2 , довідку голови квартального комітету від 26.02.2022, адже значення даних доказів як належних відносно предмета доказування не доведено. Тотожні висновки стосуються копії трудової книжки ОСОБА_2 , довідок щодо працевлаштування, квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за 2018, 2019 рік, банківської виписки за 2017, 2018 рік, квитанцій щодо страхових платежів та земельного податку, характеристики за місцем навчання ОСОБА_21 , як і доказів, доданих до відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву (копії технічних паспортів, гарантійних талонів на обладнання тощо).

Також суд не приймає як такі, що не відповідають вимогам достатності, докази, подані стороною відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 щодо обсягу споживання води та електроенергії, з даних доказів не можна дійти однозначних висновків щодо проживання певної кількості осіб та за відсутності достовірних даних щодо технічного обладнання будинку, стану комунікацій.

Суд не приймає як такий, що не відповідає критерію достатності долучений стороною позивача за первісним позовом відеозапис на компакт-диску, адже з нього не можна дійти висновку про стан будинку в часі до здійснення відеозапису, а також щодо того, внаслідок чиїх саме дій/бездіяльності житловий будинок приведений до того стану, який зафіксований на відеозаписі. Декілька з наданих записів позивач прохав не досліджувати. Від огляду мобільного телефона із оригіналами даних записів сторона позивача за первісним позовом відмовилась, відмова прийнята судом.

Свідок ОСОБА_13 показала суду, що є невісткою позивачки за зустрічним позовом, спірне домоволодіння належало діду ОСОБА_22 та його дружині ОСОБА_23 . Зараз там ніхто не мешкає, ОСОБА_24 навідується, впорядковує будинок. Зі слів інших сусідів відомо, що ОСОБА_2 також іноді навідується додому. У 2022 році були демонтовані батареї опалювання, зірвані шпалери. Син ОСОБА_25 з 1995 року не мешкає у будинку. Родина ОСОБА_24 мешкає на ОСОБА_26 , адреси свідок не знає. Коли був живий ОСОБА_27 (чоловік ОСОБА_2 ), вони мешкали в будинку по Паторжинського. ОСОБА_2 забрала після смерті чоловіка документи та не впускала їх до будинку. Зараз будинок є непридатним для проживання, зокрема, відсутній котел.

Свідок ОСОБА_14 показав суду, що мешкає по АДРЕСА_3 , ОСОБА_28 був його сусідом. Свідок був свідком конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час пандемії коронавірусу. Того дня ОСОБА_24 попрохав підвезти його до вул. Паторжинського, після їх прибуття була викликана поліція. ОСОБА_24 із родиною мав вселитися до будинку, проте там нічого немає з необхідного для проживання, зокрема, зникли будівельні матеріали. Свідок звернув увагу на це, адже займається будівництвом, раніше бачив ці матеріали, коли проводив там роботи, складав смету тощо. Ці матеріали поступово придбавали ОСОБА_24 та його батько ОСОБА_27 . Свідок стверджує, що ОСОБА_24 постійно мешкає по АДРЕСА_1 , раніше жив у тещі, дружина ОСОБА_6 наразі доглядає за своєю матір?ю.

Свідок ОСОБА_7 показав суду, що є сином ОСОБА_1 , онуком відповідачки, з народження із батьком та матір`ю мешкав по АДРЕСА_1 . після смерті діда ОСОБА_27 вони із родиною мешкали у баби ОСОБА_29 на дачі, кожен день приїжджали до ОСОБА_2 за ключами від будинку, але вона їх не давала, були конфлікти, батька вселено до спірного будинку за рішенням суду. Свідок показав, що на момент вселення зрізані труби, розкидані речі, у будинку був поганий запах, не було опалення, води, радіаторів, шпалер на стінах. З камер відеоспостереження вони з батьком бачили, що у будинку демонтували замок, тоді була присутня ОСОБА_2 . Зараз в будинку є світло, вода, опалення. У свідка є в будинку власна кімната поряд із батьками.

Свідок ОСОБА_30 показала суду, що є сусідкою сторін у справі, наразі в будинку ніхто не мешкає, адже вікна відчинені постійно, підтверджує, що працюють камери відеоспостереження. Зі слів свідка ОСОБА_2 у 2018 році не могла потрапити до будинку, ключі не підійшли до замку. Згідно з показами свідка ОСОБА_1 викрав документи у ОСОБА_2 , перекрив весь будинок. Відповідачка потрапила до будинку через вікно, після чого ОСОБА_1 приїхав разом із поліцією, змінював замки. Крім того, зі слів ОСОБА_2 знає, що їй були нанесені тілесні ушкодження дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_10 , а він не зупинив дій дружини. Це було 12.07.2019. Також ОСОБА_30 була свідком, коли ОСОБА_2 побачила, що демонтовано газове обладнання, у 2020 році. У 2023 році ОСОБА_2 приїхала зірвати тюльпани, тоді ОСОБА_24 наніс їй та свідку ОСОБА_31 тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_11 показав суду, що чоловіка ОСОБА_2 знає з 1978 року, вони разом влаштовувались на роботу на завод. Перед смертю чоловіка подружжя ОСОБА_19 ( ОСОБА_32 та ОСОБА_27 ) проживали у спірному будинку, відповідачка робила уколи чоловіку. ОСОБА_2 після смерті чоловіка жалілась, що у будинку немає світла, всі кабелі обірвані, просила допомоги. Свідок приїжджав подивитись будинок, відновлював певні технічні несправності. У 2019 році ОСОБА_24 мав намір продати будинок, але ОСОБА_32 відмовлялась. ОСОБА_27 за життя зі слів свідка розповідав, що ОСОБА_24 спалив баню на території домоволодіння, засвідчив, що у ОСОБА_24 із батьком не були добрі відносини. Свідку відомо й про конфлікт ОСОБА_24 із ОСОБА_33 , коли він завдав їй тілесні ушкодження, приблизно у 2019 році. Зараз свідок та ОСОБА_2 мекають разом у с.Михайловка у свідка на дачі. Свідок також подавав заяву до поліції у зв`язку із побиттям його ОСОБА_24 у 2023 році.

Позивачка ОСОБА_2 , допитана як свідок, показала суду, що є пенсіонеркою за віком, зараз мешкає у с.Михайлівка, у садівничому товаристві. У спірному домоволодінні вона мешкала із чоловіком ОСОБА_27 та синами ОСОБА_24 та ОСОБА_25 з 1976 року однією сім?єю. Подружжя постійно облаштовувало будинок, прибудинкову територію, проводили ремонт, покращуючи стан житла. У квітні 2020 року ОСОБА_1 вигнав її з будинку, вселився до нього на виконання рішення суду через виконавчу службу. Зі слів ОСОБА_2 . ОСОБА_24 та його дружина позбулись її речей, консервації, зрізали замки, вимагали віддавати пенсію в обмін на право проживати у будинку. ОСОБА_2 також наголошує, що з будинком пов?язане все її життя, тому вона бажає й далі мешкати у ньому. Вона спростовує, що порушила газове обладнання та котел, адже все це зробив ОСОБА_24 . Відносини із сином, відповідно до свідчень ОСОБА_2 , погіршились суттєво після того, як сплинуло 40 днів після смерті її чоловіка. Ключів від будинку у неї немає з 2022 року.

Під час розгляду справи суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (чю1 ст.264 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21, пр.№ 61-12101св23 звертав увагу, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Згідно з Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держава гарантує кожному право мирно володіти своїм майном. Це поняття охоплює як наявне майно, так і законні очікування щодо нього. Протокол також зобов`язує державу вживати заходів для захисту права власності, балансуючи інтереси суспільства та права особи.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

Згідно з ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як передбачено ч.1,3 ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

За змістом ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Як врегульовано ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з нормами ч.1,2 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі №671/1543/21, пр.61-18278сво23 розглядав питання можливості поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) одночасно.

Так, у наведеній постанові Верховний Суд виснував, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору під час проведення державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, пр.№12-180гс18 викладено правовий висновок про те, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Тотожні висновки наведені й у вищезгаданій постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21.

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 736/659/19, пр. №61-4489св21 виклав висновок про те, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15 також вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Отже, стороною позивача за первісним позовом у даній справі не доведено, з урахуванням недопустимості висновку експерта (відповідно до наведених вище висновків суду), що спірний будинок, який перебуває у спільній частковій власності сторін, є неподільним, як з технічної точки зору, так і в силу вимог Державних будівельних норм, а, отже, і тієї обставини, що спільне користування ним сторонами є неможливим.

Сторонами не доведено актуального стану житлового будинку, щодо якого заявлено позовні вимоги. Висновок експерту судом не прийнятий, як недопустимий доказ, відповідно, не доведена й актуальна вартість частки ОСОБА_2 у спільній частковій власності на спірне домоволодіння. Тому ухвалення рішення про припинення права власності відповідачки на частку у спільному майні із одночасним стягненням компенсації з позивача саме у сумі, яка визначена експертом, завдало би істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 як співвласника.

В цьому контексті суд також враховує, що згідно з показами сина ОСОБА_1 . ОСОБА_7 наразі стан будинку придатний до проживання, необхідні комунікації наявні, що також має вплив для визначення суми грошової компенсації в разі обґрунтованості позовних вимог за первісним позовом.

Не доведеного під час розгляду справи й прямого причинно-наслідкового зв?язку між діями ОСОБА_1 та / або ОСОБА_2 щодо погіршення технічного стану будинку, часу, коли мали місце відповідні руйнування та зміни, їх обсяг, грошовий еквівалент (розмір збитків).

Суд критично ставиться в цьому питанні й до показів допитаних під час розгляду справи свідків, оскільки самовидцями як демонтажу обладнання, так і вивезення будівельних матеріалів, погіршення стану будинку, якщо вони мали місце, вони не були. Відповідно, можна дійти висновку про те, що свідкам відомо про певні події зі слів однієї зі сторін у справі, що не дозволяє суду дійти об`єктивних висновків.

Не є доведеними й твердження сторони позивача за первісним позовом про те, що засвідчені ним недоліки технічного стану житлового приміщення виникли за рік в часі до липня 2019 саме під час користування будинком ОСОБА_2 .

Слід окремо зауважити, що за приписами ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

В даній справі доведено тільки виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку. Проте, чи перебуває дана земельна ділянка у приватній власності, матеріали справи доказів не містять, в разі підтвердження даної обставини вартість відповідної частки земельної ділянки також мала бути врахована під час розгляду первісного позову.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Враховуючи наведені висновки суду, за результатами розгляду первісного позову, суд встановив підстави для відмови у його задоволенні в повному обсязі, як такого, що не є обґрунтованим наданими доказами, а саме у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності відповідачки на 5/18 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , із одночасним стягненням з позивача на користь відповідачки грошової компенсації за належні їй 5/18 часток в праві спільної часткової власності на вказаний об?єкт нерухомого майна у сумі 101 857,88 гривень, а також для відмови у визнанні за ним права власності на 5/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відмовою у задоволенні первісного позову суму, внесену ОСОБА_1 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Запорізькій області, необхідно повернути позивачу після набрання рішенням законної сили.

Розглядаючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд враховує, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1 ст.358 ЦК України).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі №397/355/22, пр. 61-12938св23 вказано, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Так, щодо створення перешкод ОСОБА_2 , як співвласниці зазначеного житлового будинку, що доведено належними та допустимими доказами у їх сукупності та взаємозв?язку, - з боку ОСОБА_1 , - у її проживанні та користуванні будинком, суд враховує, що відповідач за зустрічним позовом на запитання суду в судовому засіданні перед постановленням ухвали про закінчення з?ясування обставин справи та перевірки їх доказами надав чітку відповідь, що дійсно не допускає матір у будинок, не дивлячись на те, що вона є його співвласницею.

Час, з якого позивачка за зустрічним позовом не мешкає у будинку, визнається судом доведеним з квітня 2020 року, що узгоджується як із дослідженими письмовими доказами, проаналізованими вище, так і з поясненнями сторін, свідків, наданими під час розгляду справи, а також із змістом заяв по суті справи. Представниця ОСОБА_1 адвокат Мухіна Л.С., конкретизуючи відповідь довірителя, зауважила, що його дії пов?язані саме із розглядом справи в суді до ухвалення остаточного рішення у справі, втім, ця обставина не спростовує створення перешкод з боку відповідача за зустрічним позовом у володінні та користуванні ОСОБА_2 її часткою у праві власності на домоволодіння. Дані перешкоди полягають у недопуску ОСОБА_2 до будинку, що порушує її права як співвласниці.

Факт встановлення ОСОБА_1 відеоспостереження за адресою розташування спірного будинку сторони не спростовують, що, на переконання суду, є додатковим свідченням обґрунтованості зустрічної позовної заяви про вселення, адже доводить здійснення контролю за будинком саме з боку ОСОБА_1 .

Оскільки співвласник майна має право володіти, користуватися та розпоряджатися приналежним майном, наведене надає суду підстави для задоволення вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в межах пред?явленого зустрічного позову в частині вселення позивачки до спірного будинку.

Сторони не позбавлені права в разі наявності підстав визначити порядок подальшого користування спільним майном задля уникнення конфліктних правовідносин в майбутньому.

Суд також вважає за необхідне наголосити, що відповідно до норми ч.2 ст.16 ЦПК України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову, що свідчитиме й про добросовісність поведінки учасників цивільних правовідносин.

При цьому, згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, суд не приймає посилання ОСОБА_2 на релевантність у даній справі висновків Європейського суду з прав людини, наведених у рішеннях у справах "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" (Case of James and others v. the United Kingdom) від 21.02.1986, адже дана справа стосується орендної реформи у Великобританії та її наслідків, тобто консенсусу між суспільними та приватними інтересами, можливості відповідного втручання держави у приватні інтереси та їх необхідності у демократичному суспільстві. Щодо рішення ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden), дана справа пов?язана з наданням дозволу муніципалітету м. Стокгольма на експропріацію приватної власності, який стосувався 164 приватних маєтків, у зв?язку із прокладенням шляхопроводу, в контексті чого Судом і розглядалось питання порушення інтересів певних власників. Таким чином, окреслені правовідносини не є однорідними із тими, що існують між сторонами у даній справі.

Щодо другої вимоги зустрічного позову, суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Так, підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частини зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні нерухомим майном судом не встановлено, із врахуванням визначених законом способів захисту цивільних прав, а також загальної засади виконуваності рішення суду. Дана вимога з боку ОСОБА_2 не є конкретизованою, а наведене обґрунтування в цій частині зустрічного позову не свідчить про необхідність судового захисту позивачки на час розгляду справи. Відповідно, у задоволенні зустрічного позову в даній частині суд відмовляє.

Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ).

Ч.1 ст.229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тому, за результатами розгляду даної справи судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності за вимогою співвласника, визнання права власності, часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до будинку АДРЕСА_1 , а також про відмову у його задоволенні в частині зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні нерухомим майном.

За приписами ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. П.1,2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Так, стороною позивача за первісним позовом сплачено в рахунок судового збору 1 018,58 гривень, а також 55,02 гривень, за проведення експертного будівельно-технічного дослідження 9 000,00 гривень, заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 34 700,00 гривень, а стороною позивача за зустрічним позовом 1 073,60 гривень.

Так, враховуючи ухвалюване рішення, на користь ОСОБА_2 , з ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 1 073,60 гривень. Інші витрати, понесені ОСОБА_1 , перелічені вище, суд залишає за позивачем за первісним позовом.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 12-13, 16, 19, 43, 49, 76-82, 89, 95, 131, 133, 141, 178, 211, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 272-273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності за вимогою співвласника, визнання права власності, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні нерухомим майном, - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частини зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні нерухомим майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 073,60 гривень (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 , у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1 073,60 гривень, витрати, пов`язані із залученням експерта, у сумі 9 000,00 гривень, а також на професійну правничу допомогу у сумі 34 700,00 гривень, - залишити за позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 .

Повернути ОСОБА_1 грошові кошти, внесені на депозитний рахунок ТУ ДСА в Запорізькій області згідно з квитанцією № 256976647 від 07.08.2025, зараховані 08.08.2025, у сумі 101 857,88 гривень (сто одна тисяча вісімсот п`ятдесят сім гривень 88 копійок).

Реквізити сторін: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 30.10.2025.

Суддя Л.А. Вайнраух