Справа № 521/7433/25
Номер провадження № 2/521/4538/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Леонова О.С.,

при секретарі судового засідання Должненко В.О.,

за участю:

представника позивача - Тунаїлова О.С.

представника відповідача - Зайцева М.П.

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Одеського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Одеський обласний центр зайнятості (далі Одеський ОЦЗ), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі Відповідач) про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю за період з 01.12.2020 по 18.02.2021 у розмірі 2 642 грн. 86 коп. та судових витрат.

В обґрунтування позову Позивач посилається на те, що за результатами верифікації було встановлено, що Відповідач під час перебування на обліку як безробітна, одночасно отримувала в Управлінні соціального захисту населення компенсацію по догляду за особою з інвалідністю І групи. Оскільки, відповідно до ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», такі особи належать до зайнятого населення, Відповідач не мала права на статус безробітної. Позивач вважає, що Відповідач порушила ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», не повідомивши про ці обставини.

Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Після надходження справи до Хаджибейського районного суду міста Одеси, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.

13.05.2025 року ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси вказану заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

16.05.2025 року до суду надійшла заява від представника позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду 19.05.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Відповідач у відзиві позов не визнала, вказуючи на відсутність недобросовісності з її боку. Також заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, вважаючи, що трирічний строк сплив 19.02.2024.

У судовому засіданні представник позивач - ОСОБА_2 зазначив, що підтримує в повному обсязі позов та просив суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнавали та просили відмовити у їх задоволені.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає про таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено з матеріалів справи, що 31.03.2020 року Відповідач, ОСОБА_1 , звернулася до Одеського міського центру зайнятості (правонаступником якого є Позивач) із заявами про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю.

Наказами Позивача від 31.03.2020 №НТ200331 Відповідачу було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

Наказом Позивача від 19.02.2021 №НТ210219 реєстрацію Відповідача як безробітної було припинено.

Як вбачається з позовної заяви, Позивачем було здійснено верифікацію та моніторинг достовірності інформації. На підставі довідки Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси від 18.06.2024 встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01.12.2020 по 30.11.2022 перебувала на обліку в УСЗН та отримувала компенсацію по догляду за особою з інвалідністю І групи, ОСОБА_4 .

Позивач стверджує, що відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», особи, які фактично здійснюють такий догляд та отримують компенсацію, належать до зайнятого населення, у зв`язку з чим Відповідач у спірний період не мала права на отримання допомоги по безробіттю.

Періодом, за який Позивач просить стягнути неправомірно, на його думку, виплачені кошти, є 01.12.2020 18.02.2021 (дата припинення реєстрації Відповідача).

Сума заборгованості, згідно з розрахунком Позивача, що підтверджується бухгалтерською довідкою від 01.07.2024 № 2782/05-01-34/42-24, становить 2 642 (дві тисячі шістсот сорок дві) гривні 86 копійок.

На підставі виявлених обставин, 24.06.2024 Позивачем було складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення №32, а 03.07.2024 видано Наказ №218 про організацію стягнення суми витраченого забезпечення.

Позивач вказує, що 05.07.2024 на адресу Відповідача було направлено лист-претензію з вимогою добровільно повернути кошти, яка залишилася без реагування.

У поданому до суду відзиві Відповідач позовні вимоги не визнала. Заперечуючи проти позову, вона зазначила, що не подавала недостовірних відомостей до центру зайнятості та з її боку була відсутня недобросовісність при набутті допомоги.

Крім того, Відповідачем у відзиві заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки, на її думку, трирічний строк для стягнення заборгованості, що виникла у період до 18.02.2021, сплив 19.02.2024, тоді як Позивач звернувся до суду у травні 2025 року.

Щодо заяви про позовну давність

Суд відхиляє заяву Відповідача про застосування позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спірний період закінчився 18.02.2021.

Проте, згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19 (діяв з 12.03.2020 по 30.06.2023), строки позовної давності продовжувались на строк дії такого карантину. Згодом, згідно з пунктом 19 цих же положень, у період дії в Україні воєнного стану (з 24.02.2022 і дотепер) строки позовної давності також продовжуються.

Оскільки на момент виникнення та закінчення спірних правовідносин діяв карантин, а згодом був введений воєнний стан, перебіг позовної давності був зупинений (продовжений) і на момент звернення до суду у травні 2025 року не сплив. Тому заява Відповідача задоволенню не підлягає.

Щодо суті позовних вимог

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що Відповідач у спірний період дійсно одночасно отримувала і допомогу по безробіттю, і компенсацію по догляду за особою з інвалідністю.

Позивач як на підставу стягнення посилається на ч. 2 та ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка зобов`язує безробітного своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати, та передбачає стягнення коштів у разі умисного невиконання обов`язків.

Водночас, Відповідач посилається на положення ст. 1215 ЦК України, яка регулює випадки неможливості повернення безпідставно набутого майна.

Питання співвідношення цих норм та їх застосування у подібних правовідносинах було вирішене Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року по справі № 545/163/17.

У вказаній постанові Об`єднана палата ВС дійшла наступного правового висновку:

1.Допомога по безробіттю за своєю правовою природою є платежем, що прирівнюється до заробітної плати, та надається фізичній особі як засіб до існування.

2.На ці виплати поширюється дія норми пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України.

3.За змістом цієї норми, допомога, надана особі як засіб до існування, не підлягає поверненню за відсутності двох умов: рахункової помилки з боку особи, яка провела виплату, або недобросовісності з боку набувача.

4.Саме по собі неповідомлення особою центру зайнятості про обставини, що впливають на умови виплати допомоги (порушення ч. 2 ст. 36 Закону №1533-III), не може вважатися недобросовісністю у розумінні ст. 1215 ЦК України.

5.Для стягнення коштів Позивач (центр зайнятості) зобов`язаний довести, що Відповідач вчинив саме недобросовісні дії (наприклад, подав підроблені документи, свідомо надав неправдиві відомості при реєстрації тощо), або що виплата відбулася внаслідок рахункової (арифметичної) помилки.

Враховуючи зазначений висновок Верховного Суду, який є обов`язковим для врахування (ч. 4 ст. 263 ЦПК України), суд зазначає:

Позивач (Одеський ОЦЗ) не посилався на наявність рахункової помилки при нарахуванні допомоги.

Також Позивачем, в порушення ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних доказів недобросовісності з боку Відповідача ОСОБА_1 чи умисного невиконання нею своїх обов`язків. Матеріали справи не містять доказів, що при реєстрації Відповідач умисно приховала відомості про здійснення догляду, або що їй під розпис роз`яснювався обов`язок повідомити саме про ці обставини.

Факт виявлення Позивачем вказаних обставин лише у 2024 році шляхом верифікації (обміну даними з іншими реєстрами) свідчить про добровільність виплат з боку Позивача, який мав можливість перевірити ці дані раніше.

Оскільки виплата допомоги по безробіттю здійснена Позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки та без доведеного факту недобросовісності з боку Відповідача, ці кошти, відповідно до ст. 1215 ЦК України та правової позиції Верховного Суду, поверненню не підлягають.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 1215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Об`єднаної палати КЦС від 06.02.2019 у справі № 545/163/17, Хаджибейський районний суд міста Одеси,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені позовної заяви Одеського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 03.11.2025 року.

Суддя: О. С. Леонов

03.11.25