Номер провадження: 22-ц/813/1360/25
Справа № 496/2994/18
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 липня 2022 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

24 липня 2018 року ПАТ «Просто-страхування» звернулось до суду з позовом, в якому просили стягнути з відповідача на свою користь збитки в порядку регресу у розмірі 125500 грн та судовий збір у розмірі 1882 грн 50 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 січня 2018 року на автодорозі Львів-Краковець, внаслідок порушення ОСОБА_1 - водієм автомобіля «Mitsubishi Galant», реєстраційний номер НОМЕР_1 , правил дорожнього руху, сталася дорожньо-транспортна пригода з автомобілем «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Винним у вчиненні вказаної ДТП було визнано відповідача. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «Просто-страхування». Зазначена вище дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, про що 08 лютого 2018 року співробітниками ПАТ «Просто-страхування» було складено страховий акт №126107, відповідно до якого потерпілому було виплачено страхове відшкодування у розмірі 125500 грн. Добровільно відшкодувати заподіяний збиток відповідач не бажав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 липня 2022 року ПАТ «Просто-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Просто-страхування» страхове відшкодування в порядку регресу у розмірі 125500 грн, а також судовий збір у розмірі 1882 грн 50 коп., а всього 127382,50 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

1) судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи та помилкового висновку щодо змісту спірних правовідносин та обов`язків сторін по справі, оскільки при оформленні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 17 січня 2018 року, не було взято до уваги наявність у скаржника страхового полісу №16, виданого ТОВ «Варта», який діяв у період з 04 червня 2017 року по 04 травня 2018 року;

2) скаржник не є особою, яка зобов`язана відшкодувати збитки, завдані дорожньо-транспортною пригодою, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 24 лютого 2017 року між ПАТ «Просто-страхування» і ОСОБА_2 було укладено договір страхування «Каско бонус» № 1700019 серії PKS.50, відповідно до якого був застрахований автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.4).

17 січня 2018 року на 25 км + 515 м автодороги Львів-Краковець сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi Galant», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . В результаті ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Біляївського районного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.13-14).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

ОСОБА_2 , як власник пошкодженого транспортного засобу, 19 січня 2018 року звернувся до ПАТ «Просто-страхування» з повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку (а.с.5).

Відповідно до експертного висновку/калькуляції №126107 від 24.01.2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 09.01.2018 року складає 455122 грн. 26 коп. (а.с.30-33).

01 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав до ПАТ «Просто-страхування» заяву про виплату страхового відшкодування, в якій просив виплатити йому страхове відшкодування у розмірі 125500 грн. (а.с.35).

У зв`язку з названою подією і відповідно до умов договору страхування, ПАТ «Просто страхування» було складено страховий акт № 126107 (а.с.36).

Відповідно до Реєстру готівкових/безготівкових термінових переказів від суб`єктів господарювання станом на 01 березня 2018 року до первинного реєстру №2396856/RGMT-00.xls ПАТ «Просто-страхування» 0187 позивач здійснив виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування за ремонт у розмірі 125500 грн. (а.с.37-38).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо наданого відповідачем до матеріалів справи заяви-полісу №16 про цивільну відповідальність власника транспортного засобу «Mitsubishi Galant», у перекладі з польської мови на українську (а.с. 88-90), то з цього приводу суд першої інстанції правильно погодився із доводами представника позивача викладених у письмових поясненнях, що наданий договір страхування №16 є сам по собі внутрішнім договором страхування, що діє на території тієї держави в якій був складений даний договір страхування, а саме в державі Польща. Також вказаний поліс страхування наданий до суду в копії та не містить жодного підпису сторін та відсутня печатка страхової компанії ТОВ «Варта».

Відповідно до п. 1.11. ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон № 1961-IV) - страховий сертифікат "Зелена картка" - страховий сертифікат єдиної форми, що застосовується в країнах - членах міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка», які зазначені і не викреслені у такому сертифікаті;

Згідно з п.п. 10.3, 10.4 ст. 10 Закону № 1961-IV - Договори міжнародного страхування діють на території країн, зазначених у таких договорах. Договори міжнародного страхування, які діють на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", посвідчуються відповідним уніфікованим сертифікатом "Зелена картка", що визнається і діє в цих країнах. Під час в`їзду на територію України власник транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, зобов`язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка» або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, відповідач керуючи автомобілем «Mitsubishi Galant» реєстраційний номер НОМЕР_3 , на території України повинен мати при собі договір міжнародного страхування "Зелена картка". Наданий позивачем договір страхування № 16, є сам по собі договором внутрішнього страхування, що діє на території тієї держави в якій був вкладений даний договір страхування, а саме в державі Польща.

Однак у позовній заяві позивач посилається на право регресу, аналогічні положення відображені у рішення суду першої інстанції, проте апеляційний суд вважає за необхідне вказати таке.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пунктом 9 частини першої цієї статті віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Предметом позову є вимога, заявлена позивачем, яку він визначає, у порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» про відшкодування завданої майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у вигляді сплати страхового відшкодування.

Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норму статті 1191 ЦК України (право зворотної вимоги (регрес) до винної особи).

Апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та зробив в частині правових питань хибні висновки у постановленому рішенні.

Учасники правовідносин, які виникають у зв`язку з настанням ДТП, перебувають між собою у таких зобов`язаннях: договірне зобов`язання існує між позивачем, ПрАТ «СК «Просто-страхування», і потерпілим ОСОБА_2 за договором добровільного майнового страхування; деліктне зобов`язання між потерпілим ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 із завдання шкоди внаслідок ДТП.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18)).

У випадках коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 цього Закону, страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття цього права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема їх захист.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, вимога позивача до завдавача шкоди ОСОБА_1 не є регресною, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації, тобто переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов`язанні.

Таким чином, судом першої інстанції помилково здійснено визначення правової природи права вимоги ПрАТ «Просто-страхування» як регресної.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №755/518/19.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення необхідно змінити в частині мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 липня 2022 року змінити в частині мотивування.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда