КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/14145/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача - адвоката Пірог С. В.,

представника відповідача - адвоката Кеню Д. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пірога Сергія Васильовича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Ільєвої Т. Г.

від 13 червня 2025 року

у цивільній справі № 757/33682/23-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп»,

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2

про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року позивач звернулась в суд із вказаним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні транспортним засобом шляхом скасування (припинення) обтяження рухомого майна у виді застави і заборони відчуження із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на об`єкт обтяження: автомобіль марки - SUBARU, модель - OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що в даний час зареєстрований за ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначала, що в липні 2015 року, не будучи поінформованою про те, що автомобіль має обтяження, у встановленому законом порядку за відплатним договором купівлі- продажу придбала автомобіль у приватну власність у його колишньої власниці ОСОБА_2 . Державна реєстрація автомобіля, як це передбачено законодавством, відбулася 29.07.2015 у Центрі ДАІ 4805 м. Миколаєва, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС України від 27.03.2019 № 31/247аз.

Так, у травні 2023 року позивач мала намір відчужити даний транспортний засіб, однак перебування останнього у заставі, виявилося перешкодою для укладення договору купівлі-продажу і перереєстрації.

Вказувала, що відповідач втратив можливість звернути стягнення на заставлене майно, адже рішенням судовим рішенням у справі № 489/1643/19 у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави, було відмовлено.

Відтак, позивач зазначала, що її права як добросовісного набувача майна порушуються, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Пірог С. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до позовних вимог.

Вказує, що відступлення прав заставодержателя на користь відповідача відбулось за договором відступлення прав вимоги за договором застави № 220118аз від 22.01.2018 між Банком та відповідачем, а відомості про заміну обтяжувача були внесені до Державного реєстру 01.02.2018. Тобто зміни про обтяження були внесені з порушенням (перевищенням на 10 днів) передбаченого законом строку, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 20 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» право на вимогу за зобов`язаннями не перейшло до нового кредитора. За таких обставин, відповідач не набув жодного із відступлених йому прав стосовно предмета обтяження, у тому числі і права на вимогу за зобов`язаннями.

Вважає, що відповідач права на звернення стягнення на транспортний засіб не має, а обтяження є припиненим, в зв`язку з чим висновок суду про те, що обтяження зберігає свою силу і для нового власника обтяженого майна є невірним.

Також вказує що висновок суду про те, що стороною позивача не надано документів, на підставі яких здійснювалась купівля транспортного засобу та на підстав яких позивач реєструвала документи, спростовується наявними в матеріалах справи наступними документами: листом Головного сервісного центру МВ України від 27.03.2019 №31/247аз з додатками аналітичного пошуку, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Суд не надав належної оцінки вказаним доказам добросовісного набуття спірного автомобіля. Вважає, що позивачем вірно обраний спосіб захисту належним чином сформований і відповідає вимогам закону.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кеню Д. В., в інтересах ТОВ «УкрФінанс Груп», просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Зазначає, що не можуть бути застосовані норми статті 20 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки вони стосуються виключно випадків відступлення пріоритету одного обтяжувача іншому стосовно одного й того ж рухомого майна. Натомість, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 цього ж Закону, зміни у відомостях про зареєстроване обтяження підлягають реєстрації, якщо вони стосуються заміни обтяжувача внаслідок відступлення прав за правочином. ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» набуло прав заставодержателя щодо автомобіля марки Subaru, модель Outback 2.5, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок укладених Договорів відступлення права вимоги № 220118нв від 22.01.2018 та № 220118аз від 22.01.2018, а не пріоритет на звернення стягнення. Щодо зазначеного автомобіля зареєстроване виключно одне обтяження, тому застосування статті 20 Закону є недоречним.

Вважає, що хоча ч. 2 ст. 13 Закону встановлює обов`язок обтяжувача зареєструвати зміни у відомостях протягом п`яти днів, порушення цього обов`язку не призводить до втрати відступленого права, а є лише підставою для відшкодування завданих збитків. Тут Відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 05.11.2018 у справі № 754/12197/16-ц, згідно з якою законом не встановлено строку переоформлення прав від первісного кредитора до нового, і здійснення такого переоформлення через певний час не є підставою для припинення зобов`язань.

ТОВ «УкрФінанс Груп» зазначає, що позивач ОСОБА_1 набула спірне право власності на автомобіль з обтяженням з 29.07.2015 від третьої особи - ОСОБА_2 , яка відчужила його без згоди обтяжувача. Таким чином, позивач не вважається добросовісним набувачем, оскільки мала можливість перевірити наявність обтяжень щодо майна. Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна. Відповідно до витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 86583587 від 29.09.2023 обтяження є чинним. У зв`язку із набуттям права власності на обтяжений автомобіль, позивач автоматично набула обов`язків заставодавця. Стверджує, що цей висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України/Верховного Суду, згідно з якими застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до реєстру перед відчуженням предмета застави. Вважає що у суду були відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат, ТОВ «УкрФінанс Груп» зазначає, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 15 000 грн. Відповідач просить надати можливість подати докази, що підтверджують розмір цих витрат, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки акт приймання-передачі наданих послуг буде підписаний після ухвалення судового рішення.

Інші учасники правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Пірог С. В. підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив із підстав викладених у відзиві.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 24.05.2012 між АТ «ВТБ Банк» та фізичною особою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № R5В, за яким остання отримала 235 000 грн кредитних коштів, для придбання автомобіля, на строк до 24.05.2019.

24.05.2012 на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між тими ж сторонами укладено Договір застави, за яким у заставу передано автомобіль марки SUBARU модель OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 4.2 Договору застави, заставодавець вправі розпоряджатися предметом застави (у т.ч., але не виключно, відчужувати, заставляти, здавати в оренду/лізинг, передавати іншим особам (у т.ч. в управління), видавати довіреності на розпорядження та керування предметом застави, знімати з обліку) тільки з письмової згоди Заставодержателя (ПАТ «ВТБ Банк»).

Дане обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 24.05.2012.

Також, вбачається, що вищевказаний автомобіль 23.05.2012 був зареєстрований за фізичною особою ОСОБА_2 , що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС України від 27.03.2019 № 31/247аз.

Позивач на підставі оплатного договору із ОСОБА_2 набула права власності на зазначений транспортний засіб у липні 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , дата реєстрації 29.07.2015.

Звертаючись із позовом про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, позивачка вважала порушеними свої права як власника майна та добросовісного набувача, оскільки придбала автомобіль у липні 2015 року, не будучи поінформованою про наявність обтяження, а відповідач, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», не має і ніколи не мав права на звернення стягнення на предмет застави, зокрема, через внесення відомостей про заміну обтяжувача до Державного реєстру з порушенням (перевищенням на 10 днів) передбаченого законом строку, та через те, що спір щодо звернення стягнення вже був остаточно вирішений в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що право власності позивача на автомобіль було набуто з наявним обтяженням, що виключає її добросовісність та є підставою для збереження сили застави для нового власника. Встановивши, що автомобіль марки Subaru Outback 2.5, 2011 року випуску, був предметом забезпечення кредитного договору від 24.05.2012 між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , реєстрація обтяження за яким відбулася 24.05.2012, а позивач набула право власності та зареєструвала транспортний засіб лише 29.07.2015, суд дійшов висновку про те, що на момент реєстрації обтяження на транспортний засіб було наявне, а зареєстроване обтяження зберігає свою силу і для нового власника обтяженого рухомого майна, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Суд також зазначив, що договори відступлення права вимоги від 22.01.2018 на користь ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» не оскаржені та не визнані недійсними, а наявні судові рішення у справах № 489/1643/19 та № 489/855/21 не вказують на відсутність прав у відповідача на предмет застави, а відсутність доказів належної перевірки обтяжень під час купівлі автомобіля, свідчить про необґрунтованість вимог позивача.

Колегія суддів не погоджується із висновкам суду першої інстанції з наступних підстав.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

Згідно приписів статей 3, 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

Обтяження поділяються на публічні та приватні, які можуть бути забезпечувальними та іншими договірними. Забезпечувальним є обтяження, яке встановлюється для забезпечення виконання зобов`язання боржника або третьої особи перед обтяжувачем.

З матеріалів справи вбачається 24.05.2012 на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між тими ж сторонами укладено Договір застави, за яким у заставу передано автомобіль марки SUBARU модель OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 . Дане обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 24.05.2012.

В свою чергу, як зазначено у ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором.

Разом з тим, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що якщо інше не встановлено договором або законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про заставу» та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» за загальним правилом реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяження не припиняє заставу.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 12 зазначеного Закону, взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, застава зберігає силу для нового власника майна за умови наявності в реєстрі відповідних відомостей про обтяження, які внесені до реєстру перед відчуженням предмета застави і є чинними на момент його відчуження. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Встановивши, що на момент придбання позивачкою автомобіля та реєстрації за нею права власності на нього (станом на 21.04.2012) , у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вже містився запис про його обтяження із зазначенням «заборонено відчужувати», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою добросовісності набуття спірного транспортного засобу.

Водночас, звертаючись із позовом, позивачка вказувала як на підставу задоволення її вимоги не лише сам по собі факт її добросовісності набуття, а факт неможливості відповідачем звернути стягнення на заставлене майно, що підтверджене судовим рішенням.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2020 у справі № 489/1643/19 у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави, було відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.05.2020, апеляційну скаргу ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» було задовольнено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2020 змінити в частині підстав відмови в позові в редакції мотивувальної частини цієї постанови. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.08.2022 у справі № 489/855/21 провадження за позовом ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, автомобіль, було закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У контексті розподілу тягаря доведення, колегія суддів вважає, що посилання відповідача на те, що сам по собі факт реєстрації обтяження виключає можливість задоволення позову позивача, є хибним, адже навіть встановлений судом першої інстанції факт недобросовісності набувача (внаслідок обізнаності про реєстрацію обтяження) не може виправдовувати безстрокове та непропорційне обмеження права власності на підставі ст. 391 ЦК України, якщо правова підстава для збереження такого обмеження була об`єктивно втрачена відповідачем внаслідок наступних судових рішень.

Висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки суд всупереч вимогам п. 3 ч. 4 ст. 263 ЦПК України, не надав мотивованої оцінки аргументу позивача про остаточне вирішення спору щодо права звернення стягнення і, як наслідок, не встановив обставин, необхідних для підтвердження правомірності існування обтяження на теперішній час.

Позивачка звернулася до суду із негаторним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на підставі ст. 391 ЦК України.

Відтак, у межах даної справи, зважаючи на доводи позову, окрім обставин щодо добросовісності набувача, обов`язковому встановленню та доведенню підлягали обставини щодо фактичної втрати забезпечувальної функції застави внаслідок неможливості відповідача реалізувати право стягнення; правомірності та пропорційності збереження запису про обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна після набрання законної сили рішеннями судів, що остаточно відмовили у зверненні стягнення.

Обтяження (застава) є забезпечувальним правом, єдиною правовою метою якого є забезпечення можливості звернення стягнення кредитором. Якщо право на звернення стягнення об`єктивно відсутнє або судові рішення забороняють його реалізацію, то правова мета збереження обтяження втрачається.

Як встановлено судом, право відповідача (ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») на звернення стягнення на предмет застави було двічі предметом судового розгляду:

Таким чином, якщо обтяжувач не має (і не може набути) доведеного та реалізованого права на стягнення, то забезпечувальна функція запису про заставу у ДРОРМ вичерпана. Запис залишається лише як неправомірна та безпідставна перешкода у праві позивачки на розпорядження майном.

Єдиним ефективним способом усунення перешкоди, яка порушує право власності ОСОБА_1 , є виключення запису про обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі статті 391 ЦК України.

Суд першої інстанції неправильно застосував статтю 391 ЦК України до оцінки правомірності існування обмеження на поточний час та невірно тлумачив норми про збереження застосувавши їх формально без урахування втрати правом застави його реалізаційної здатності.

Законність обмеження припинилася не через добросовісність набувача, а через об`єктивну втрату правом обтяжувача своєї забезпечувальної функції, встановлену судовим рішенням, а за таких обставин, позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виключення запису про обтяження підлягають задоволенню відповідно до статті 391 ЦК України.

Суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи обмежив предмет доказування лише оцінкою добросовісності позивача на момент набуття майна. Суд не дослідив та не встановив обставину, заявлену в негаторному позові, як фактичну втрату забезпечувальної функції обтяження внаслідок набрання законної сили рішеннями судів (справи № 489/1643/19-ц та № 489/855/21), які остаточно унеможливили відповідачу звернення стягнення на предмет застави. Як наслідок, висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи, оскільки не враховують факт припинення правової мети обтяження.

Отже, суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої та частини другої статті 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України за наслідками апеляційного перегляду із відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати із сплати судового збору за подання позову у розмірі 1 073,60 грн, та 1 852,00 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Пірога Сергія Васильовича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року, скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити. Припинити обтяження рухомого майна у виді застави і заборони відчуження із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на об`єкт обтяження: автомобіль марки - SUBARU, модель - OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрат із сплати судового збору за подання позову у розмірі 1 073,60 грн, та 1 852,00 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкорина

В. В. Саліхов