РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

судді Козирського Є.С.,

секретаря Лепешенкової В.А.,

з участю сторін: представника позивача Іванцової З.А.,

представника відповідача Волошиної Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі. Овідіополь в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» про визнання незаконним нарахування електричної енергії, -

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Іванцову Зою Анатоліївну звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» про визнання незаконним нарахування електричної енергії, зобов`язання вчинити дії.

12 травня 2025 року за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшов вищевказаний позов.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 травня 2025 року вжито заходів забезпечення позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, що подається до земельної ділянки №4 та будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а з 1991 року є членом Громадської організації «Садове товариство «Лебідь». В січні 2025 року за 12 днів споживання електроенергії Громадська організація «Садове товариство «Лебідь» неправомірно нарахувала йому заборгованість у розмірі 450 835,20 грн..

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив, відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що лише при демонтажу дискового лічильника в січні 2025 року відповідач встановив порушення позивача при передачі показників за спожиту електроенергію, що призвело до виникнення заборгованості позивача перед відповідачем. Крім того, відповідач зазначив, що позивач подавав невірні показники, не допускав контролера до приладу обліку електроенергії, що спричинило виникнення заборгованості.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що контролер мав безперешкодний доступ до приладу обліку електроенергії з огляду на відсутність складених Актів про недопуск та наявність Акту звірки взаєморозрахунків.

Відповідач надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив про те, що контролер не відвідував адресу позивача на підтвердження чого надав копію Журналу контролю приладів обліку електро- та водопостачання вул. Центральна. Повідомив, що Акт звірки взаєморозрахунків був складений за даними програми обліку взаєморозрахунків.

18 серпня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Іванцова З.А. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є членом Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» та споживачем електричної енергії, яка подається до земельної ділянки №4 та будинку за адресою: 67822, Одеська область, Одеський район, ТГ Авангардівська, вулиця Центральна.

У відповідності до абз.4 п.2.3. Статуту Громадської організації «Садове товариство «Лебідь», основними напрямками діяльності Організації є організація забезпечення комунальними послугами (електро-, водо-, газопостачання, вивезення сміття і тому подібне) членів Організації власників садових земельних ділянок і організація оплати відповідним надавачам послуг.

Згідно з п.2.5. Правил споживання та оплати спожитої електроенергії та води членами ГО «СТ «Лебідь», Уповноважені особи Організації здійснюють контроль за витратою отриманої енергії та води. Вони мають право доступу до приладів обліку та зобов`язані перевірити наявність пломб, справність роботи лічильників, відсутність до облікових підключених приладів або їх пломбування, технічну можливість несанкціонованого споживання води та електроенергії.

01 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем складено Акт звіряння взаємних розрахунків згідно якого станом на 01 серпня 2022 року показники індивідуального приладу обліку електроенергії становили 8045 Квт, а заборгованість відсутня.

З наданих відповідачем копій Журналу контролю приладів обліку електро- та водопостачання вул. Центральна, вбачаються наступні показники індивідуального приладу обліку електроенергії позивача: 06 квітня 2024 року 9758-9622 кВт; 22 січня 2025 року 10428 кВт; 08 лютого 2025 року 23 кВт.

Свідок ОСОБА_2 показала суду, що вона неодноразово бачила контролера відповідача, яка перевіряла показники індивідуального приладу обліку електроенергії та фіксувала їх у Журналі. Позивач також щомісяця фіксував показники приладів обліку, які в подальшому звірялися касиром та оформлювалися двосторонніми членськими внесками. Лічильник був встановлений у доступному місці, у позивача боргів ніколи не було, він завжди вчасно сплачував рахунки.

Надані свідком показання узгоджуються з наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями двосторонніх членських внесків. Зі змісту членського внеску за грудень 2024 року вбачається, що показник індивідуального приладу обліку електроенергії позивача становив 10335 кВт, що кореспондується з даними Журналу контролю приладів обліку електро- та водопостачання вул. Центральна, де станом на 22 січня 2025 року зафіксовано 10428 кВт. З інших, наявних у матеріалах справи членських внесків, також відстежується послідовність внесених даних.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року, у справі № 338/180/17 (провадження №14-144 цс 18); від 11 вересня 2018 року, у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187 гс 18); від 30 січня 2019 року, у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364 цс 19); від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84 гс 20).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення (пункти 1, 5 і 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20) зроблено висновок, що вимога про визнання боргу безпідставним є вимогою про визнання відсутності права відповідача донарахувати обсяг спожитого природного газу та відсутності обов`язку позивачки, який кореспондує вказаному праву, з оплати боргу, що виник унаслідок донарахування. Така вимога є ефективним способом захисту інтересу позивачки в юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Крім того, ефективним способом захисту прав є і вимога зобов`язати відповідача списати з особового рахунку донараховану заборгованість за спожитий природний газ. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Її можна заявити як разом із вимогою про визнання боргу безпідставним, так і окремо.

Задоволення вимоги зобов`язати постачальника списати з особового рахунку донараховану заборгованість може бути способом захисту права споживача на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому, що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі.

Задоволення вимоги зобов`язати постачальника природного газу списати з особового рахунку споживача донараховану заборгованість унеможливить виставлення цим постачальником рахунків на суму боргу. Тоді як списання постачальником суми боргу з особового рахунку споживача на письмову вимогу останнього (у позасудовому порядку) не позбавляє постачальника права звернутися до суду з вимогою про стягнення боргу, якщо суд не визнав цей борг безпідставним.

Вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом. Водночас у даній справі позивач вважає, що борг відсутній.

Близький за змістом висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц. Згідно з цим висновком у випадку порушення юридичною особою законодавства під час нарахування плати за централізоване постачання опалення споживач має право оскаржити у суді такі дії та вимагати провести відповідний перерахунок.

Звертаючись із позовом, позивач просить визнати незаконними нарахування електричної енергії та нарахування заборгованості по особовому рахунку за спожиту електричну енергію, а також просить зобов`язати виключити з обліку по особовому рахунку нарахування електричної енергії та нарахування за спожиту електричну енергію в сумі 450 835,20 грн.

З урахуванням фактичних обставин даної справи, вимоги позивача про визнання незаконним нарахування електричної енергії та нарахування заборгованості за спожиту електричну енергію, а також зобов`язання виключити з обліку по особовому рахунку нарахування електричної енергії та нарахування заборгованості за спожиту електричну енергію, є обґрунтованими та відповідають критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення таких вимог відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем.

Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах викладено Верховним Судом у постановах від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20), від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20 (провадження № 61-18079 св 21).

Згідно зі статтею 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

На день звернення позивача з даним позовом відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії, забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам регулювалося Законом України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року № 2019-VIIІ, Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, Кодексом комерційного обліку електричної енергії, затвердженим Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311.

При цьому захист прав споживачів електричної енергії, а також механізм захисту цих прав регулюються законами України «Про ринок електричної енергії», «Про захист прав споживачів» та іншими нормативно-правовими актами.

На виконання положень Закону України «Про ринок електричної енергії» з 1 січня 2019 року послуги з розподілу (передачі) та постачання електроенергії споживачам в Україні надаються різними компаніями, в даному випадку оператором системи розподілу є АТ «Українська залізниця», а відповідач колективним побутовим споживачем, який закуповує електричну енергію з метою її подальшого використання споживачами (у т.ч. позивачем) колективного споживача (підтверджується листом відповідача від 01.03.2025 №04).

Відповідно до положень ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електро постачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електро постачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електро постачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про електроенергетику» енергопостачальники мають право за умови неповної оплати споживачем спожитої електричної енергії обмежити його електроспоживання до рівня екологічної броні електропостачання або за відсутності такої повністю припинити електропостачання споживачу.

Так, відповідач здійснює постачання електричної енергії за особовим рахунком 004-Ц до домоволодіння позивача, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі абз. 4 п.2.3. Статуту відповідача.

Порядок здійснення зняття та передачі даних про фактичні покази засобу обліку електричної енергії, визначення обсягу спожитої електричної енергії, здійснення нарахувань, терміни та способи оплати, зокрема для побутових споживачів, встановлюються ПРРЕЕ та Кодексом комерційного обліку електричної енергії, затвердженим постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311.

Відповідно до п. 4.3. ПРРЕЕ дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.

Відповідач на підставі останнього речення п.1 Правил споживання та оплати спожитої електроенергії та води членами ГО «СТ «Лебідь», «для своїх членів самостійно встановлює розміри внесків за спожиту електроенергію та воду, за показниками індивідуальних приладів обліку, зареєстрованих в адміністрації Організації». Таким чином, відповідач формує рахунки на оплату спожитої електричної енергії на підставі даних показників індивідуальних приладів обліку.

З листа відповідача від 01 березня 2025 року №04 слідує, що заборгованість в розмірі 450835,20 грн. утворилася за період з 10 січня 2025 року по 22 січня 2025 року, та вираховувалася з різниці показників демонтованого лічильника.

У відповідності до п. 2.3.13. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, обсяги спожитої електричної енергії визначаються за розрахунковий період, який становить 1 календарний місяць. Обсяг спожитої протягом розрахункового періоду електричної енергії визначається в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку.

За змістом ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів), суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наявні в матеріалах справи відомості свідчать про відсутність доказів, які б підтверджували дійсне споживання позивачем електричної енергії обсягом 93 924 кВт/год, нарахування якої проведене Відповідачем в січні 2025 року по особовому рахунку № 004-Ц, та відповідно підстави нарахування відповідачем заборгованості по особовому рахунку № 004-Ц за спожиту електричну енергію в сумі 450 835,20 грн. за 12 днів січня 2025 року. Водночас, дії споживача ОСОБА_1 щодо передачі показників є послідовними, щомісячно ним подавались показники лічильника обліку електроенергії у відповідних розмірах. Суттєвих порушень достовірності показів лічильника чи неправомірного втручання в його роботу під час контролю за витратою отриманої енергії контролером відповідача протягом тривалого часу не було встановлено.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Висновок Верховного Суду викладений у постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17).

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що контролер не відвідував адресу позивача адже з наданих відповідачем копій Журналу контролю приладів обліку електро- та водопостачання вул. Центральна, вбачається протилежне.

Крім того, твердження відповідача про недостовірність подання показів самим позивачем, є необґрунтованими, оскільки, окрім перевірки контролером, щомісячно сторонами спільно вносилися записи до карток членських внесків з проставлянням відповідачем штампу про оплату та підпису касира про прийняття оплати.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі п.8 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звернувшись до суду з даним позовом позивачем заявлено чотири вимоги немайнового характеру: Визнати незаконним нарахування електричної енергії обсягом 93924 кВт/год, проведене Громадською організацією «Садове товариство «Лебідь» () в січні 2025 року по особовому рахунку №004-Ц; Зобов`язати Громадську організацію «Садове товариство «Лебідь» () виключити з обліку по особовому рахунку №004-Ц нарахування електричної енергії обсягом 93924 кВт/год, здійснене в січні 2025 року; Визнати незаконним нарахування Громадською організацією «Садове товариство «Лебідь» () заборгованості по особовому рахунку №004-Ц за спожиту електричну енергію в сумі 450 835,20 грн. за січень 2025 року; Зобов`язати Громадську організацію «Садове товариство «Лебідь» () виключити з обліку по особовому рахунку №004-Ц нарахування за спожиту електричну енергію в сумі 450 835,20 грн, здійснене в січні 2025 року.

Оскільки, при подачі цього позову позивач був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги судом задоволені, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі (4*1211,20) 4 844,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-80, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» про визнання незаконним нарахування електричної енергії - задовольнити.

Визнати незаконним нарахування електричної енергії обсягом 93924 кВт/год, проведене Громадською організацією «Садове товариство «Лебідь» () в січні 2025 року по особовому рахунку №004-Ц.

Зобов`язати Громадську організацію «Садове товариство «Лебідь» () виключити з обліку по особовому рахунку №004-Ц нарахування електричної енергії обсягом 93924 кВт/год, здійснене в січні 2025 року.

Визнати незаконним нарахування Громадською організацією «Садове товариство «Лебідь» () заборгованості по особовому рахунку №004-Ц за спожиту електричну енергію в сумі 450 835,20 грн. за січень 2025 року.

Зобов`язати Громадську організацію «Садове товариство «Лебідь» () виключити з обліку по особовому рахунку №004-Ц нарахування за спожиту електричну енергію в сумі 450 835,20 грн, здійснене в січні 2025 року.

Стягнути з Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» () на користь держави судовий збір в розмірі 4 844,80 гривень.

Заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03.11.2025 року.

Суддя: Є. С. Козирський