Справа № 175/2120/25
Провадження № 2/175/486/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року Дніпровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», третя особа: ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙ КЕПІТАЛ», про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ФІДОБАНК», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності на земельну ділянку. Позовна заява не змінювалася та не доповнювалася. Позивач в своєму позові посилається на те, що придбав за договором купівлі-продажу від 19.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М., реєстр. N? 4310 у ПАТ «ФІДОБАНК» житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 1.1 зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:004:0040, площею 0,1300 га. Відповідно до витягу ДЗК земельна ділянка :02:004:0040 має цільове призначення 02.01 - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При придбанні позивачем, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка, на якій розташовано будинок (кадастровий номер :02:004:0040), не перейшла у його власність. За твердженням представників ПАТ «ФІДОБАНК», необхідність реєстрації права власності на земельну ділянку вимагала додаткового часу. У зв?язку з цим, питання переоформлення земельної ділянки було відкладено на два місяці, що підтверджується гарантійним листом ПАТ «ФІДОБАНК». Зазначена земельна ділянка належала ПАТ «ФІДОБАНК» на підставі свідоцтва від 10.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., реєстровий N?1117. Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» у своєму гарантійному листі зобов?язалося: Протягом двох місяців із моменту оформлення гарантійного листа здійснити дії щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, яка має кадастровий номер :02:004:0040 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передати право власності на вказану земельну ділянку, з метою повного виконання протоколу Кредитного комітету N?138 від 05.12.2013 року, відповідно до вимог чинного законодавства України. ПАТ «ФІДОБАНК» не виконало взяті на себе зобов?язання, що унеможливило передачу права власності на земельну ділянку на користь позивача. Це створює суттєві перешкоди у здійсненні його прав як власника житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці. Наявність гарантійного листа підтверджує взяття на себе відповідачем відповідальності за переоформлення земельної ділянки та забезпечення її передачі у власність позивача. Проте, зазначені зобов?язання залишилися невиконаними, що порушує позивача законні права. В той же час, позивач зазначає, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вказана земельна ділянка не зареєстрована. Керуючись Законом України «Про землеустрій», позивачем було замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером :02:004:0040. 20.05.2009 року громадянину України ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВКР N? 607170, реєстр. N? 2447 від 12.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О. А. було набуто право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0040, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 10.02.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є. В. на підставі проведених прилюдних торгів було видано свідоцтво Публічному акціонерному товариству «ЕРСТЕ БАНК», про те, що ПАТ «ЕРСТЕ БАНК» придбало житловий будинок по адресі: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0040. ПАТ «ФІДОБАНК» є правонаступником ПАТ «ЕРСТЕ БАНК», що прямо зазначено договорі купівлі продажу від 19.12.2013 року. Таким чином, на теперішній час в силу приписів чинного законодавства України позивач позбавлений можливості вільно розпоряджатись належним йому на праві власності житловим будинком, оскільки нотаріуси здійснюють перевірку наявності оформленого права користування земельною ділянкою, а враховуючи те, що земельна ділянка не перебуває у власності позивача, будь-яке розпорядження житловим будинком не вбачається можливим.3 огляду на вищезазначене, враховуючи те, що позивачем набуто на законних підставах право власності на об?єкт нерухомості - житловий будинок, який розташований на зазначеній земельній ділянці, позивач вимушений звернутись до суду за захистом свого права, а саме з вимогою про визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0040, площею 0,1300 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 25 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

Ухвалою суду від 04 серпня 2025 року залучено до участі в справі в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «СКАЙ КЕПІТАЛ» та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав надав відзив на позовну заяву у якому із позовом не погодився, вважав позовні вимоги не обґрунтованими та безпідставними. Крім того, зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Треті особи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про час та дату повідомлялися належним чином, проте про причини неявки не повідомили, відповідних заяв чи клопотань не надавали.

З`ясувавши думку представників сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України.

Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу від 19.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В. М., реєстр. N? 4310 у ПАТ «ФІДОБАНК» житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 1.1 зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:004:0040, площею 0,1300 га.

Відповідно до витягу ДЗК земельна ділянка :02:004:0040 має цільове призначення 02.01 - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

При придбанні ОСОБА_1 , житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка, на якій розташовано будинок (кадастровий номер :02:004:0040), не перейшла у його власність.

За твердженням представників ПАТ «ФІДОБАНК», необхідність реєстрації права власності на земельну ділянку вимагала додаткового часу. У зв?язку з цим, питання переоформлення земельної ділянки було відкладено на два місяці, що підтверджується гарантійним листом ПАТ «ФІДОБАНК».

Зазначена земельна ділянка належала ПАТ «ФІДОБАНК» на підставі свідоцтва від 10.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., реєстровий N?1117.

Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» у своєму гарантійному листі зобов?язалося: протягом двох місяців із моменту оформлення гарантійного листа здійснити дії щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, яка має кадастровий номер :02:004:0040 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передати право власності на вказану земельну ділянку, з метою повного виконання протоколу Кредитного комітету N?138 від 05.12.2013 року, відповідно до вимог чинного законодавства України

Судом також встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вказана земельна ділянка не зареєстрована.

Крім того встановлено, 20 травня 2009 року ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВКР N? 607170, реєстр. N? 2447 від 12.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О. А. було набуто право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0040, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 10.02.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є. В. на підставі проведених прилюдних торгів було видано свідоцтво Публічному акціонерному товариству «ЕРСТЕ БАНК», про те, що ПАТ «ЕРСТЕ БАНК» придбало житловий будинок по адресі: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0040. ПАТ «ФІДОБАНК» є правонаступником ПАТ «ЕРСТЕ БАНК», що прямо зазначено договорі купівлі продажу від 19.12.2013 року.

Отже, суд вважає вимоги позову не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

За правилами ст.76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України ), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України ).

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні даного спору суд керується загальними засадами цивільного законодавства, до яких відносяться справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України), а також основними принципами цивільного судочинства, серед яких важливу роль відіграє принцип пропорційності.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону України державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. У Постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі № 812/1408/16 (провадження N К/9901/2048119) зазначається наступне: у разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

Необхідно також відмітити, що у постанові від 06.02.2019 у справі №826/19262/16, а також Постанові Великої палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16, у контексті правовідносин, які виникли через незгоду позивача із рішенням про визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий спір має розглядатися як такий, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою вже зареєстровано право власності на це майно. У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у спорі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює цивільно-правового характеру правовідносин.

У відповідності до абз. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції , пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Судом встановлено, що відповідно до витягу ДЗК земельна ділянка :02:004:0040 належить саме ОСОБА_2 , а не відповідачу чи іншій фізичній чи юридичній особі.

Тобто зазначений у позові позивачем відповідач не є власником спірної земельної ділянки.

Таким чином суд встановлює, що вимог до особи право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у ДЗК позивачем пред`явлено не було, а тому суд вважає, що позов ОСОБА_1 пред`явлено до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», який є неналежними відповідачем. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку внаслідок пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Позивач чи його представник у встановленому законом порядку заяв чи клопотань про зміну первісного відповідача на належного відповідача чи залучення співвідповідача не подавав та не звертався.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. …Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

Таким чином позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», третя особа: ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙ КЕПІТАЛ», про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 31 жовтня 2025 року.

Суддя О.Г. Васюченко