КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9113/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 753/7500/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Котенко Р.В., повний текст рішення складено 17 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_2 .

В мотивування вимог посилався на те, що з 01 червня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року.

Від шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з моменту припинення у сторін фактичних шлюбних відносин до початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну проживала почергово із кожним з батьків, а саме: три дні - з матір`ю, три дні - з батьком, один день дитина проводила з бабусею - матір`ю ОСОБА_2 .

Вказував, що після повномасштабного вторгнення РФ в Україну за спільним погодженням батьків, ОСОБА_4 разом з матір`ю виїхала до ОСОБА_5 , проте, згодом, за одноосібним рішенням відповідача, дитина разом з матір`ю виїхала до Німеччини, хоча ОСОБА_4 була проти, а батько був згоден опікуватись дитиною, забезпечивши їй безпечне місце перебування в Україні.

Зазначав, що згодом ОСОБА_1 почала планувати переїзд до Америки, на що ОСОБА_4 також не погоджувалась.

Вказував, що під час святкування Нового 2023 року між матір`ю та дочкою стався інцидент, а саме відповідач побила ОСОБА_6 через те, що матір вирішила, що дитина не бажає святкувати разом за святковим столом і вибрала гратися у комп`ютерні ігри. Після цих подій ОСОБА_4 разом з матір`ю поїхала до Польщі на зустріч з батьком та за згодою батьків поїхала в Україну.

Посилався на те, що перебуваючи вдома, ОСОБА_4 вирішила, що хоче залишитись в Україні, що було підтримано усіма членами родини і головне - батьком.

Вказував, що ОСОБА_4 залишилась в Україні та відновила навчання у гімназії №315.

Зазначав, що відповідач не погоджується у добровільному порядку врегулювати питання щодо місця проживання, виховання та утримання дитини шляхом укладення договору, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

В мотивування вимог посилалася на те, що під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , вони з позивачем домовились, що донька буде проживати з нею, а батько буде брати участь в утриманні, вихованні та розвитку дитини.

У 2019 році вона уклала шлюб з ОСОБА_7 , з яким у них народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що на початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну, з метою збереження життя та здоров`я дітей, вона з двома доньками виїхала у Польщу, згодом, у результаті пропозиції роботодавця - у Федеративну Республіку Німеччина. ОСОБА_2 проти виїзду ОСОБА_9 не заперечував.

Зазначала, що під час проживання у Німеччині вона та діти були забезпечені усім необхідним для нормального життя та розвитку. ОСОБА_4 навчалась у загальноосвітній школі та музичній школі імені ОСОБА_10 . При цьому, ОСОБА_4 вільно спілкувалась із батьком, ніяких перешкод у спілкуванні вона, як мати, не створювала.

У березні 2023 року ОСОБА_2 попросив привезти доньку до Польщі, аби побачитись з нею, на що вона погодилась та 05 березня 2023 року привезла доньку до Польщі.

Посилалася на те, що під час зустрічі у Польщі ОСОБА_2 , маючи умисел забрати у неї доньку, нехтуючи безпековою ситуацією в Україні, без її згоди вивіз доньку в Україну.

Вказувала, що згодом, вона отримала пропозицію по роботі з США, на яку погодилась та разом з молодшою донькою ОСОБА_8 переїхала на тимчасове місце проживання до США. При цьому, вона планувала їхати разом із ОСОБА_11 , тож готувала відповідні документи і для виїзду ОСОБА_9 .

Зазначала, що ОСОБА_2 з моменту розірвання шлюбу і до березня 2023 року не виконував своїх обов`язків щодо утримання та виховання доньки, а лише інколи цікавився її вихованням та станом здоров`я.

Посилалася на те, що позивач створює перешкоди у спілкуванні між нею та донькою, забороняє ОСОБА_9 телефонувати їй та спілкуватися за допомогою мобільних месенджерів, налаштовує дитину проти неї, тим самим завдаючи шкоди психологічному стану ОСОБА_9 , з приводу чого вона зверталась до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.

Вважає, що позивач не може створити для дитини належних умов для її нормального психологічного розвитку.

Вказувала, що не дивлячись на заборони батька, вони з донькою постійно підтримують зв`язок за допомогою месенджерів, мають довірливі та дружні стосунки. Також, вона бере участь в утриманні дитини та щомісяця надсилає їй грошові кошти та посилки з необхідними речами, зокрема, одягом, гаджетами тощо.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , за місцем його проживання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, зустрічний позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував, що оскільки малолітня ОСОБА_3 проживає разом із батьком, на думку дитини може чинитися тиск, а отже висловлена у судовому засіданні думка дитини щодо визначення її місця проживання може не відповідати внутрішньому переконанню самої дитини.

Вказувала, що під час прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі проведення судово-психологічної експертизи, суд першої інстанції не врахував, що єдиним способом визначення дійсного психологічного стану малолітньої дитини та її справжнього ставлення до батьків є проведення судово-психологічної експертизи, що призвело до прийняття незаконного та необгрунтованого рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із батьком, що не відповідає інтересам дитини.

Зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що починаючи з моменту припинення шлюбних відносин між нею та ОСОБА_2 і до березня 2023 року позивач майже не цікався життям та здоров`ям доньки і у березні 2023 року раптово без її відома забрав дитину проживати разом із ним та звернувся до суду із позовною заявою про встановлення місця проживання дитини разом із батьком.

Вважає, що оскільки позивач є військовозобов`язаною особою, а тому ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною про визначення місця проживання дитини не з метою захисту її інтересів, а з метою уникнення мобілізації та виконання громадського обов`язку по захисту Батьківщини.

Вказувала, що нею було подано заяву про відвід судді, однак суд першої інстанції не розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді продовжив розгляд цивільної справи №753/7500/24, що призвело до прийняття 26 грудня 2024 року незаконного та необгрунтованого рішення у справі.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач ОСОБА_1 направила заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком відповідатиме інтересам дитини. При цьому, суд взяв до уваги вік дитини, прив`язаність дочки до батька, її чітко висловлене бажання проживати разом з батьком.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 01 червня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року.

Від шлюбу сторони мають дочку- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявної судимості», виданим Департаментом інформатизації МВС України 26 березня 2024 року, ОСОБА_2 на території України незнятої чи непогашеної судимості не має.

Згідно з довідкою про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №8930, виданої 01 квітня 2024 року ТОВ«Медстрахсервіс» наркологічних та психіатричних ознак у ОСОБА_2 не виявлено.

Відповідно до довідки ТОВ«Венто Логістик» від 14 березня 2024 року ОСОБА_2 працює навказаному підприємстві директором за сумісництвом.

З характеристики, виданої ТОВ«Бон Логістик» від 14 березня 2024 року №14-03/2024 вбачається, що ОСОБА_2 працює на вказаному підприємстві комерційним директором за сумісництвом з 04 вересня 2023 року. Характеризується позитивно.

Доводи позивача за первісним позовом про отримання ним стабільних доходів та фінансову спроможність утримувати сім`ю підтверджуються довідкою ТОВ «Венто Логістик» від 14 березня 2024 року №14/03, згідно із якою дохід ОСОБА_2 за період з 04 вересня 2023 року по 31 березня 2024 року склав 37500 грн., довідкою ТОВ«Венто Логістик» від 20 серпня 2024 №20/08, згідно із якою дохід ОСОБА_12 за період з 01.02.2024 по 31 липня 2024 року склав 55000 грн.

Закту обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 , складеного 15 серпня 2024 року представниками відділу з питань вирішення сімейних спорів щодо дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації встановлено, що дитина ОСОБА_13 разом з батьком ОСОБА_2 , дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_14 та їх спільною донькою ОСОБА_15 проживає в орендованій квартирі АДРЕСА_1 . Умови для проживання, розвитку та навчання ОСОБА_9 створені.

Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявної судимості», виданим Департаментом інформатизації МВС України 25травня 2024 року підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 не має на території України незнятої чи непогашеної судимості.

З договору оренди квартири, укладеного 22 червня 2023 року між ОСОБА_1 (орендар) та власником квартири АДРЕСА_2 , ЕЛ-ЕЛ-СІ (орендодавець) встановлено, що ОСОБА_1 орендує квартиру АДРЕСА_3 строком до 21 червня 2024 року з можливістю пролонгації строку оренди.

Обставина щодо працевлаштування та отримання доходів ОСОБА_1 підтверджується розрахунково-платіжною відомістю, виданою ХІГБЕЕ КОМПАНІ, ЕЛ-ЕЛ-СІ ДІ-БІ-ЕЙ ДІЛЛАРДС, з якої вбачається, що ОСОБА_1 станом на 14 березня 2024 року з початку календарного року отримала у вказаній компанії після відрахувань податків 6894,55 доларів США, станом на 28 березня 2024 року з початку календарного року отримала у вказаній компанії після відрахувань податків 7844,81 доларів США.

Відповідно до висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 16 вересня 2024 року №101-8762 щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , орган опіки та піклування рекомендував визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 .

При цьому, у даному висновку зазначено, щона засіданні комісії було заслуханодумку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка повідомила, що під час перебування за кордоном з матір`ю,остання постійно перебувала у нервовому стані, прискіпливо відносилася до ОСОБА_9 , підіймала на неї руку, карала за незначні провини, зачиняючи доньку саму у кімнаті. Крім того, мати почала проживати зі стороннім чоловіком, а ОСОБА_9 це несподобалося. Також мати, ОСОБА_1 , пропонувала їй виїхати разом до Сполучених Штатів Америки, але ОСОБА_4 відмовилася, бажає проживати з батьком ОСОБА_2 та навчатися в Україні. З матір`ю спілкується, батько не перешкоджає їй в спілкуванні з матір`ю.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19.

Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно з ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, п.90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції (995-004) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п.78).

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки й приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку.

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні суду першої інстанції було заслухано думку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на час надання пояснень було 13 років та яка пояснила, що весною 2023 року вона повідомила батькам про своє бажання проживати разом з ним в Україні і наразі також бажає проживати з батьком.

З висновку про визначення місця проживання дитини №101-8762, виданого 16 вересня 2024 року Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією вбачається, що ОСОБА_4 на засіданні органу опіки та піклування також висловлювала свою думку про бажання проживати з батьком.

Судом першої інстанції було встановлено, що бажання ОСОБА_9 щодо свого місця проживання не змінилось протягом тривалого строку. Бажання дочки проживати з батьком зі слів ОСОБА_9 зумовлене теплими та близькими відносинами з батьком, спокійною та комфортною для неї атмосферою у сім`ї.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що оскільки дочка ОСОБА_3 проживає разом із батьком, на думку дитини може чинитися тиск, а отже висловлена у судовому засіданні думка дитини щодо визначення її місця проживання може не відповідати внутрішньому переконанню самої дитини, оскільки належних доказів на підтвердження зазначеного ОСОБА_1 не було подано до суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі проведення судово-психологічної експертизи, суд першої інстанції не врахував, що єдиним способом визначення дійсного психологічного стану дитини та її справжнього ставлення до батьків є проведення судово-психологічної експертизи, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, врахувавши рівні права обох батьків та, в першу чергу інтереси дитини, вірно визначив місце проживання ОСОБА_3 з батьком.

При цьому, судом першої інстанції вірно не було взято до уваги висновок психолога ОСОБА_16 психологічного обстеження дитини ОСОБА_3 від 30 жовтня 2023 року з огляду на те, що обстеження дитини проводилось психологом у жовтні 2023 року, тобто на день ухвалення рішення у справі минуло більше року.

Визначення проживання ОСОБА_3 з позивачем ОСОБА_2 не може розцінюватися як її розлучення з матір`ю, яка має такі ж права що і батько, а відтак, маючи бажання, остання може займатися вихованням та розвитком дочки на рівні з позивачем.

Мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з нею, турботі та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що при визначенні місця проживання дитинипершочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченнюїї інтересів в силу вимог ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При визначенні місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_3 тривалий час проживає спільно з батьком, який здійснює належний догляд за нею, турбується про дочку, забезпечує її розвиток і виховання те, що дитина вже має своє оточення, забезпечена всім необхідним та має належні умови проживання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що саме батько забезпечить кращі інтереси дитини з метою реалізації її прав на освіту, всебічний розвиток, здоров'я, виховання в оточенні любові і поваги.

А відтак, колегія суддів погоджується, з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням інтересів дитини та забезпечення надалі можливості її всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, місце проживання ОСОБА_3 необхідно визначити з батьком, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам дитини.

При розгляді справи жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити її інтересам не встановлено.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що додані ОСОБА_1 до зустрічної позовної заяви розрахунково-платіжні відомості, видані ХІГБЕЕ КОМПАНІ, ЕЛ-ЕЛ-СІ ДІ-БІ-ЕЙ ДІЛЛАРДС 11.04.2024, 18.04.2024, 25.04.2024, 14.03.2024, 04.04.2024, 07.03.2024, 21.03.2024, 28.03.2024 не є належними доказами у справі, оскільки справжність підпису перекладача, який зробив переклад вказаних документів на українську мову, нотаріально не засвідчений.

Щодо посилання відповідача на те, що ОСОБА_2 працює в ТОВ «Венто Логістік» та отримує за основним місцем роботи заробітну плату у розмірі 8000 грн. на місяць, останній на даний час одружений та має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дружину, яка на даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною та не працює, а відтак ОСОБА_2 не має стабільного доходу, розмір якого зможе забезпечити дочці ОСОБА_18 належні умови для проживання, навчання та особистого розвитку дитини, що не відповідає її інтересам, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що суд при визначенні місця проживання дитини перш за все бере до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та виходить з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Натомість матеріально-побутове забезпечення батьків судами повинно враховуватися, але не є визначальним.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нею було подано заяву про відвід судді, однак суд першої інстанції не розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді продовжив розгляд цивільної справи №753/7500/24, що призвело до прийняття 26 грудня 2024 року незаконного та необгрунтованого рішення у справі, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів апеляційної скарги відповідач на підтвердження направлення до суду першої інстанції заяви про відвід надала фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 05 грудня 2024 року, в якому зазначено трек-номер відправлення 306.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на адресу суду першої інстанції від відповідача у конверті з трек-номером відправлення 306 надійшла заява про надання копії протоколу судового засіданні від 21 листопада 2024 року (т.1 а.с.225-227).

Заяв ОСОБА_1 про відвід судді Котенко Р.В., які було скеровано до суду першої інстанції до закінчення розгляду справи, матеріали справи не містять.

Клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі з підстав того, що дочці сторін виповнилося 14 років і остання може самостійно обирати місце проживання з одним із батьків не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, як на момент звернення до суду з даними позовами, так і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції дочці сторін ОСОБА_3 було 13 років, а відтак досягнення дитиною 14 років на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції не є підставою для закриття провадження у справі та/або скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального правапри вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: