ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року місто Київ

Справа № 752/23007/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15556/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року (ухвалено у складі судді Кордюкової Ж.І.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

25.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укр Кредит Фінанс» (далі - ТОВ «Укр Кредит Фінанс») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.02.2024 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем укладено договір про відкриття кредитної лінії №1348-2638, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит 18 000 грн із загальним строком кредитування 300 днів, зниженою ставкою - 2,5% на день, стандартною ставкою 2,50% на день, який зобов`язався повернути та сплатити проценти.

Спірний договір укладено з відповідачем в електронній формі на умовах публічної пропозиції (оферти) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України.

17.02.2024 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії №1348-2638 від 13.02.2024, відповідно до умов якої сторони домовилися про надання додаткових коштів у кредит у сумі 2 000 грн.

Відповідач не виконував свої обов`язки за спірним договором, в результаті чого, станом на 08.08.2024 має заборгованість у загальній сумі 91 816 грн, з яких 19 960 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 71 856 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Разом з тим позивачем було прийнято рішення про можливість застосування до відповідача програми лояльності, а саме частково списано заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 5 899 грн.

Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 08 серпня 2024 року у розмірі 85 917 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 19 960 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 65 957 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 16 липня 2025 року позов задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1348-2638 від 13.02.2024 в розмірі 85 917 грн та судові витрати в розмірі 2 422,40 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 11 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним установленням обставин, які мають значення для справи та неправильним їх дослідженням та оцінкою, з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що суд залишив поза увагою те, що позивач не надав до суду доказів укладення договору, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що «не пам`ятає чи укладав Договір із ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та вважає, що є недоведеним факт отримання кредитних коштів за договорами кредиту». Також, як вбачається зі змісту кредитного договору, правил та паспорту споживчого кредиту, у розділах «Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем)» відсутні дані у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, тобто відсутні відомості про підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором.

Окрім цього, відсутні докази у яких повинно бути відображено послідовність укладення кредитного договору, зокрема щодо підписання саме відповідачем, як позичальником одноразовим ідентифікатором та відправленням товариству електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт), розміщення в особистому кабінеті відповідача, як позичальника договору. У матеріалах справи відсутні докази котрі можуть ідентифікувати належність банківської картки Відповідачу, оскільки повної інформації щодо банківської картки не надано до справи позивачем.

Посилається на неврахуванням судом несправедливості розміру відсотків у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу прав та обов`язків на шкоду відповідача. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Звертає увагу на рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у якому вказано, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Вважає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Натомість суд стягнув відсотки за процентною ставкою 2,5 станом до 08.12.2024, хоча пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Мельник В.С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції встановив, що 13.02.2024 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії №1348-2638 у формі електронного документу, який було підписано з використанням одноразового ідентифікатора (одноразового паролю) С8771, на підставі якого відповідачем був отриманий кредит шляхом перерахування на його банківський рахунок (банківська картка) грошових коштів у розмірі 18000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,50 % (стандартна процентна ставка), строком на 300 календарних днів, тобто до 08.12.2024.

Згідно з пунктом 11.1. договору, цей договір та правила разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови договору та надання кредиту. Укладаючи цей договір, позичальник підтверджує, що попередньо уважно ознайомився з Правилами на веб-сайті кредитодавця, повністю розуміє всі їх умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватися договору, а тому добровільно та свідомо укладає договір та бажає настання правових наслідків, обумовлених ним.

Пунктом 11.3, 11.3.1. договору позичальник даним підтверджує, що до укладення договору уважно ознайомився з текстом договору та правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статтями 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування» на веб-сайті кредитодавця, що забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансових послуг без нав`язування її придбання.

До договору про відкриття кредитної лінії №1348-2638 від 13.02.2024, позивачем долучено правила відкриття кредитної лінії, паспорт споживчого кредиту та таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки.

Виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 18000 грн відповідачу (позичальнику) підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту та листами АТ «КБ «ПриватБанк».

17.02.2024 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії №1348-2638, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати додаткові грошові кошти позичальнику у розмірі 2 000 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 08.08.2024 заборгованість відповідача становить 91 816 грн, з яких 19 960 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 71 856 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за відсотками частково не відповідає з огляду на таке.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, як це встановлено в частині першій статті 1048 ЦК України.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то на нього покладено обов`язок надати докази на підтвердження видачі кредиту та його розміру, умов та порядку нарахування відсотків, комісій та інших сум, заявлених позивачем до стягнення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив із того, що:

- між сторонами був укладений кредитний договір, форма якого відповідає вимогам чинного ЦК України, та досягнуто згоди щодо його істотних умов. Будь-яких доказів на повне або часткове спростування позовних вимог відповідачем не надано;

- відповідачем не заперечується належність картки, на яку були перераховані кредитні кошти та/або факт отримання кредитних коштів 13.02.2024 та 17.02.2024. Фактично договір є правомірним, з огляду на положення ст. 204 ЦК України, оскільки відповідачем доказів на підтвердження протилежного суду не надано;

- ТОВ «Укр Кредит Фінанс» свої зобов`язання за укладеним договором виконав, на відміну від позичальника, який своєчасно до встановленого графіку не повертав платежі в строк та розмірі, визначених умовами кредитного договору, тобто не виконував свої зобов`язання належним чином, що призвело до виникнення заборгованості.

Колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погоджується.

Так, суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонам було укладено кредитний договір відповідно до вимог ЦК України, а саме в письмовій (електронній) формі.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності цих висновків суду першої інстанції є безпідставні та необґрунтовані. У матеріалах справи міститься договір про відкриття кредитної лінії № 1348-2638 від 13 лютого 2024 року (а. с. 14-22) (далі - Кредитний договір), який підписаний відповідачем-позичальником одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) C8771 (розділ 12 Кредитного договору) (а. с. 22).

Аналогічно підписана одноразовим паролем-ідентифікатором (С0909) Додаткова угода до Кредитного договору від 17 лютого 2024 року (а. с. 33-35).

Доказів викрадення в ОСОБА_1 персональних даних матеріали справи не містяться та про такі обставин він не стверджує, а тому суд критично ставить до його доводів про відсутність доказів введення цих ідентифікаторів не ним.

Аналогічно безпідставними є доводи щодо відсутності доказів про належність картки, на яку здійснене зарахування коштів за Кредитним договором, оскільки сукупність доказів, що міститься в матеріалах справи не дозволяє стверджувати про можливість належності відповідної картки комусь іншому, окрім як ОСОБА_1 . На спростування таких обставин останній не надав жодних доказів щодо тих карток, які в нього є, із вказівкою на те, що наданої позивачем комбінації цифр у нього немає.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного й обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивач заборгованості за тілом кредиту.

Водночас колегія суддів не погоджується із висновком суду про можливість стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі з огляду на таке.

22.11.2023 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі - Закон № 3498), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (п.п. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498) та доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (п.п. 13 п. 5 Розділу І Закону № 3498).

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно з п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:

- протягом перших 120 днів - 2,5 % (з 24.12.2023 до 22.04.2024);

- протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23.04.2024 до 20.08.2024).

Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3498, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Кредитний договір та додаткова угода до нього були укладені вже після набрання чинності Закону № 3498, а тому його положення підлягали застосуванню , а саме в частині неможливості визначення денної процентної ставки після 22.04.2024 більше 1,5 %, а після 20.08.2024 - більше 1 %.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що денна процентна ставка повинна розраховується саме на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених на дату укладання такого договору, а тому визначена сторонами ставка в розмірі 2,5 % у день має застосовуватися протягом усього строку дії Кредитного договору, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Колегія суддів враховує, що Кредитний договір у цілому є дійсним, водночас абсолютна (не обмежена строками) умова про сплату позивальником відсотків у розмірі 2,5 % в день є нікчемною з 23.04.2024, відколи максимальний розмір денної процентної ставки має бути не більшим за 1,5 %.

За таких обставин підлягає перерахуванню розмір нарахованих позивачем відсотків за користування відповідачем кредитними коштами з урахуванням указаних вище приписів.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що до 22.04.2024 відсотки нараховувалися відповідно до умов договору та приписів закону: 12 днів 1,75 %, у подальшому 2,5 % відповідно до п. 4.10 Кредитного договору. 26.02.2024 відповідачем сплатив 3 400 грн (зараховані у погашення відсотків), 27.02.2024 - 2 200 грн (2 160 грн у відсотки, 40 грн у тіло кредиту), 11.03.2024 - 4 000 грн (відсотки), 13.03.2024 - 200 грн (відсотки), 15.03.2024 - 4 283 грн (відсотки). Тобто тіло кредиту зменшилося на 40 грн та становить 19 960 грн.

До 22.04.2024 позивач нарахував відсотки в розмірі 18 962 грн, що підлягає стягненню.

Із 23.04.2024 по 08.08.2024 (межі позовних вимог) розмір денної процентної ставки 1,5 %, тобто усього за цей період 32 335,20 грн (19 960 грн * 1,5 % * 108 днів).

Загальний обсяг відсотків за Кредитним договором у спірний період становить 51 297,20 грн.

При цьому позивач вказував, що прийняв рішення про часткове списання заборгованості за нарахованими процентами у сумі 5 899 грн (а. с. 8).

Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути 45 398,20 грн відсотків за користування кредитними коштами, а всього заборгованість - 65 358,20 грн (45398.20 відсотки+19 960 тіло), що є підставою для зміни судового рішення шляхом зменшення загального розміру заборгованості до вказаної суми.

Доводи скаржника про несправедливість умов Кредитного договору відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 3 ст. 42 Конституції України, оскільки проценти за користування кредитом, що регламентуються ст.ст. 1048,1056-1 ЦК України та нараховуються протягом строку договору та компенсацію (штраф, пеня) за невиконання зобов`язання за договором є різними поняттями. Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач не нараховував штраф та пеню за не виконання зобов`язання відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що визначений обсяг відсотків за користування кредитними коштами порушує права позичальника, який на власний розсуд погодився із відповідними умовами Кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції не застосував імперативні приписи ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» цього ж закону, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами у повному обсязі. Указане є підставою для зміни судового рішення шляхом зменшення загального розміру заборгованості з 85 917 грн до 65 358,20 грн.

Судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено на 76 %, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 841 грн (2 422,40 грн * 76 %).

Водночас з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 872 грн (3 633,60 грн * 24 %).

За приписами ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд зобов`язує відповідача, на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити позивачу різницю в розмірі 969 грн, а тому рішення суду першої інстанції в частині визначення судових витрат належить змінити шляхом зменшення стягнуто з відповідача на користь позивача судового збору до вказаного розміру.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року - змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» заборгованості з 85 917 грн до 65 358,20 грн.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» судових витрат з 2 422,40 грн до 969 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова