Справа № 143/396/25
31.10.2025 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Сича С.М.,
за участю секретаря Левченко М.О.,
представника позивача адвоката Погорілого Р.О.,
представника відповідача адвоката Щавінського К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Погребище Вінницького району Вінницької області цивільну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та упущеної вигоди за договором доручення,-
У травні 2025 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та упущеної вигоди за договором доручення.
Пунктом 6 Додатку №1 до Договору доручення передбачено, що сторони домовилися, що у випадку порушення виключного права повіреного (п.7 Договору) довірителем, порушення підпункту 9.2 даного Договору, або самостійного продажу довірителем земельної ділянки будь-яким третім особам, довіритель сплачує на користь повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у пункті 1 Додатку №1 до Договору доручення і становить 341949 грн. 00 коп. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 банківських днів з дати порушення умов Договору.
Пунктом 3 Додатку №1 до Договору доручення встановлено, що на забезпечення дійсності зобов`язань щодо виключного права повіреного та виконання ним обов`язків згідно п.8 Договору, останній протягом 1-го банківського дня після підписання даного Договору перераховує довірителю на його банківський рахунок кошти у розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, вказаної у пункті 1 Додатку №1 до Договору доручення.
25.02.2025 року позивачем здійснена оплата відповідачу в сумі 341949 грн. 00 коп.
27.02.2025 року відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження та виконання умов п.6 Договору доручення видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Мельник М.В. та зареєстрована в реєстрі за №531.
14.03.2025 року на підставі довіреності та на виконання зобов`язань по Договору доручення від імені відповідача приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюку Т.Є. подано заяву про реєстрацію наміру разом з проектом договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого вартість продажу земельної ділянки становить 519826грн. 00 коп.
14.03.2025 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюком Т.Є. на підставі заяви та проекту договору купівлі-продажу земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №59006380 про реєстрацію обтяження (намір власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо продажу земельної ділянки).
Також приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюком Т.Є. на дотримання вимог ч.3 ст. 130-1 ЗК України направлено орендарю земельної ділянки ТОВ «Погребищенське» (як суб`єкту переважного права другої черги купівлі земельної ділянки) повідомлення про реєстрацію наміру щодо продажу земельної ділянки та проект договору купівлі-продажу земельної ділянки. ТОВ «Погребищенське» отримало повідомлення від приватного нотаріуса 25.03.2025 року.
25.03.2025 року позивачем здійснено комерційну пропозицію та досягнуто згоди на придбання в майбутньому земельної ділянки ОСОБА_3 , що зафіксовано у протоколі про наміри.
В подальшому відповідач самостійно прийняв рішення щодо розпорядження земельною ділянкою та 14.04.2025 року уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки, чим порушив прийняті на себе договірні зобов`язання.
У відповідь на усну претензію позивача до відповідача щодо порушення умов Договору доручення останній 16.04.2025 року здійснив повернення суми забезпечувального платежу у розмірі 341949 грн. 00 коп.
Станом ні на дату продажу земельної ділянки (14.04.2025 року), ні на дату подання позову позивач не отримував від відповідача повідомлення про відмову від договору доручення.
Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. 04.04.2025 року за заявою відповідача скасовано вищезазначену довіреність, про що позивача було повідомлено 18.04.2025 року.
Однак, як стверджує позивач, скасування довіреності не є підставою для припинення Договору доручення.
Посилаючись на наведені обставини, просить суд стягнути на його користь із відповідача неустойку у розмірі 683898 грн. 00 коп., упущену вигоду в розмірі 177877 грн. 00 коп., а разом 861775 грн. 00 коп., а також судові витрати (а.с.1-8).
Ухвалою судді від 19.05.2025 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.38, 39).
Ухвалою суду від 16.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, відзив на позовну заяву представника відповідача адвоката Щавінського К.С. залишено без розгляду (а.с.83-85).
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини.
Представник відповідача позов в частині стягнення неустойки визнав частково в розмірі 5000 грн. 00 коп., водночас просив відмовити у задоволенні вимоги про стягнення упущеної вигоди. Свої заперечення мотивував тим, що покупцем земельної ділянки є ТОВ «Погребищенське», яке реалізувало своє переважене право орендаря на купівлю такої ділянки. Зауважив, що протокол про намір не є попереднім договором, а укладення договору було б можливим лише після відмови від укладення договору купівлі-продажу суб`єкта переважного права. Також вказав на те, що довіреність була скасована до укладення договору купівлі-продажу.
Заслухавши учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши її обставини та дослідивши докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи із наступного.
В п.6 Договору доручення сторони домовилися, що для належного виконання зобов`язань повіреним довіритель зобов`язався одночасно з укладенням цього договору видати на ім`я повіреного нотаріально посвідчену довіреність. За необхідності та за вказівкою повіреного до довіреності можуть бути включені також наймані працівники повіреного та особи, що надають йому цивільно-правові послуги для належного виконання цього договору.
Сторони погодили, що цим договором встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх юридичних дій, передбачених договором. Довіритель утримується від самостійного вчинення таких дій протягом строку дії договору (п.7 Договору доручення).
За п.9.2 Договору доручення довіритель зобов`язався утримуватися від продовження строку дії чинного на момент укладення цього договору оренди земельної ділянки, укладення нового договору оренди, а також від укладення будь-яких інших договорів, предметом чи наслідками укладення яких може бути перехід будь-яких прав щодо земельної ділянки або її додаткове обтяження (а.с.15).
Відповідно до п. 1 Додатку №1 сторони погодили, що продаж земельної ділянки має бути здійснено за ціною не менше ніж 341949 грн. 00 коп. Сторони домовилися, що продаж земельної ділянки має бути здійснено за ціною не менша ніж та, що вказана у цьому пункті Додатку № 1. При цьому повірений не обмежений в праві продати земельну ділянку за більшою ціною, але не має права продати за меншу ціну.
На забезпечення дійсності зобов`язань щодо виключного права повіреного (п.7 Договору доручення) та виконання ним обов`язків згідно п.8 Договору доручення, останній протягом 1 банківського дня після підписання даного Договору доручення перераховує довірителю на його банківський рахунок кошти у розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, вказаної у п.1 цього Додатку №1. Дане перераховування є договірним видом забезпечення виконання зобов`язання повіреним згідно ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України та підлягає поверненню повіреному після прийняття зобов`язань сторін по даному Договору доручення або при порушенні довірителем умов цього договору (п.3 Додатку №1).
Сторони погодили, що повернення забезпечення зобов`язання згідно п.3 даного Додатку № 1 можливе шляхом одностороннього заліку повіреним зустрічних однорідних вимог (п.4 Додатку № 1).
За виконання доручення на умовах цього Договору доручення довіритель сплачує повіреному плату у розмірі перевищення вартості продажу земельної ділянки над ціною, визначеною довірителем в п.1 даного Додатку №1. Належна повіреному винагорода може виплачуватися йому довірителем також шляхом безпосереднього утримання повіреним належної винагороди із сум, отриманих за продаж земельної ділянки довірителя від покупця(ів), що підлягають передачі останньому. Витрати, пов`язані з виконання доручення, повірений компенсує за рахунок власної винагороди. Розрахунок винагороди надається повіреним довірителю одночасно зі звітом про виконану роботу і є його складовою частиною (п.5 Додатку № 1).
Сторони домовилися, що у випадку порушення виключного права повіреного (п.7 Договору доручення ) довірителем, порушення підпункту 9.2. даного Договору доручення, або самостійного продажу довірителем земельної ділянки будь-яким третім особам, довіритель сплачує на користь повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у п.1 цього Додатку №1. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 банківських днів з дати порушення умов Договору доручення (п.6 Додатку № 1).
Сторони домовилися, що у випадку порушення підпункту 9.3 даного Договору доручення довіритель сплачує на користь повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у п.1 Додатку №1. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 банківських днів з дати порушення умов Договору доручення (п.7 Додатку №1) (а.с.16).
Вказаний лист ТОВ «Погребищенське» отримало 19.03.2025 року (а.с.115 зворот).
Витягом з державного реєстру речових прав № 417923592 від 14.03.2025 року підтверджується державна реєстрація обтяження - намір власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо продажу земельної ділянки від 14.03.2025 року (а.с.113 зворот).
У відповідь на усну претензію позивача до відповідача щодо порушення умов Договору доручення останній 16.04.2025 року здійснив повернення суми забезпечувального платежу у розмірі 341949 грн. 00 коп.
За змістом ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений законом.
Згідно зі ст. 6,11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (частина перша статті 1000 ЦК України).
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).
Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006ЦК України).
Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 сформульовано висновки про те, що довіреність видається однією особою іншій особі, а тому видача довіреності є одностороннім правочином. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України, і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання. З урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника, необхідні для представництва довірителя перед третіми особами.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.
Із положень статті 249 ЦК України слідує, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.
За ч.1 ст.1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного.
Частинами 2, 3 ст.1008 ЦК України унормовано, що довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Якщо повірений діє як підприємець, сторона, яка відмовляється від договору, має повідомити другу сторону про відмову від договору не пізніш як за один місяць до його припинення, якщо триваліший строк не встановлений договором.
Системний аналіз наведених правових норм дозволяє стверджувати, що скасування довірителем довіреності, виданої на вчинення повіреним юридичних дій, передбачених договором доручення, не призводить до припинення договору доручення, однак унеможливлює здійснення повіреним будь яких юридично значимих дій від імені та в інтересах довірителя, спрямованих на виконання умов такого договору доручення.
В позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. 04.04.2025 року за заявою відповідача скасовано вищезазначену довіреність, про що позивача було повідомлено 18.04.2025 року.
В силу ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Представник відповідача не заперечував тієї обставини, що приватним нотаріусом 04.04.2025 року за заявою відповідача скасовано вищезазначену довіреність, про що позивача було повідомлено 18.04.2025 року, а у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання представником відповідача, а тому вони не підлягають доказуванню.
Згідно із ч.3 ст.249 ЦК України права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.
Ураховуючи наведене, скасування відповідачем 04.04.2025 року довіреності, про що позивача було повідомлено 18.04.2025 року, не потягнуло автоматичного припинення договору доручення, однак, починаючи із 18.04.2025 року позбавило позивача повноважень щодо здійснення ним будь яких юридично значимих дій від імені та в інтересах відповідача, спрямованих на виконання умов договору доручення.
Вирішуючи по суті позовні вимоги в частині стягнення із відповідача упущеної вигоди в розмірі 177877 грн. 00 коп., суд бере до уваги, що звертаючись із позовом, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги в цій частині тим, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання за договором доручення йому було завдано майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди, що підтверджується протоколом про наміри, укладеним між ним та ОСОБА_3 , та умовами проекту договору купівлі продажу земельної ділянки за ціною 519826 грн. 00 коп.
Визначаючись із характером та суттю спірних правовідносин, суд послуговується правовим висновком, викладеним у пунктах 217 224 постанови Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20, який зводиться до того, що упущена вигода як правова категорія за своєю суттю є не отриманим доходом (майновими втратами), який (і) з урахуванням розумних витрат на його отримання міг реально отримати кредитор за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.
Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди є формою цивільно-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, в тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає.
Пред`явлення позову про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, визначених статтею 22 ЦК України, покладає на кредитора (позивача), обов`язок довести протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків (боржника), наявність збитків, їх розмір (в тому числі реальну можливість отримання таких збитків), причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а також вжитті ним заходи для отримання заявлених збитків, тоді як відповідач - має довести відсутність своєї вини у заподіянні заявлених до стягнення з нього збитків.
Розмір упущеної вигоди кредитора має визначатися виходячи з розміру доходу, який він міг одержати, за виключенням розумних витрат на його отримання, які він поніс би, якби не відбулося порушення права.
Критеріями визначення (обчислення) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди є: 1) звичайні обставини (умови цивільного обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.
У разі неможливості точно встановити розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, який заявлено до стягнення з боржника (не факт наявності, а саме розмір), суд керуючись принципом справедливості має визначити розмір таких збитків з урахування усіх обставин конкретної справи.
Доведення наявності збитків у вигляді упущеної вигоди та їх розміру здійснюється із застосуванням стандарту вірогідності доказів, який з розумною впевненістю дозволяє стверджувати, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся (мав місце), аніж не був.
Збитки у вигляді упущеної вигоди підлягають відшкодуванню у разі: 1) коли заявлений кредитором неотриманий дохід (майнова вигода) був у межах припущення сторін на момент виникнення зобов`язань; 2) втрата доходу є ймовірним результатом порушення зобов`язання іншим контрагентом (боржником); 3) дохід не є абстрактним і може бути доведеним із розумним рівнем впевненості.
Згідно із положеннями абзаців четвертого шостого ч.3 ст.130 -1 ЗК України суб`єкти переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення другої черги встановлюються шляхом отримання відомостей із Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суб`єкт переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який бажає скористатися таким переважним правом, зобов`язаний повідомити про це нотаріуса цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку. Протягом місяця з дня отримання такого повідомлення нотаріус за погодженням із продавцем земельної ділянки повинен призначити день і час укладення договору купівлі-продажу та повідомити про це суб`єкта переважного права купівлі земельної ділянки, який виявив бажання скористатися таким правом, цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення. Повідомлення про бажання скористатися переважним правом купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення може бути надано лише суб`єктом такого права, який на момент надання згоди відповідно до закону може набувати у власність таку земельну ділянку.
У разі якщо протягом місяця з дня, коли суб`єкт переважного права був належним чином повідомлений нотаріусом про намір щодо продажу земельної ділянки, суб`єкт переважного права, який відповідно до цього Кодексу має право набувати у власність земельну ділянку, не повідомив належним чином нотаріуса про своє бажання скористатися переважним правом шляхом подання нотаріусу заяви, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, або відмовився від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, або не з`явився для укладення такого договору у день і час, призначені нотаріусом (за умови отримання повідомлення про вручення суб`єкту переважного права повідомлення про призначення дати та часу укладення договору купівлі-продажу або повідомлення про відмову від отримання такого повідомлення або якщо повідомлення повернуто нотаріусу у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання), вважається, що такий суб`єкт переважного права відмовився від свого переважного права.
Також слід зауважити, що за змістом ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
В силу ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Оскільки згаданий протокол про наміри від 25.03.2025 року не був нотаріально посвідченим, то його не можна розцінювати як попередній договір у розмінні приписів ч.1 ст.635 ЦК України.
У даному випадку протокол про наміри було укладено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на попередньому етапі домовленостей, які не мають юридичної сили, а отже будь які цивільно правові наслідки не реалізації його сторонами таких домовленостей, в тому числі і для третіх осіб (відповідача), вочевидь не настали.
Окремо необхідно відзначити, що в силу окреслених вище норм законодавства до закінчення місячного строку для надання суб`єктом переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення (ТОВ «Погребищенське») відповіді нотаріусу, тобто до 20.04.2025 року, позивач не мав достатніх правових підстав для укладення із ОСОБА_3 договору купівлі продажу земельної ділянки.
Водночас, починаючи із 18.04.2025 року, тобто до закінчення цього місячного строку, позивач у зв`язку із отриманням повідомлення відповідача про скасування довіреності був позбавлений повноважень щодо здійснення ним будь яких юридично значимих дій від імені та в інтересах відповідача, спрямованих на виконання умов договору доручення, а отже не міг реалізувати досягнуті із ОСОБА_3 домовленості щодо купівлі продажу земельної ділянки.
З огляду на викладене, позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, як підстави для відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а саме збитків, заподіяних відповідачем та причинного зв`язку між протиправною поведінкою останнього та збитками, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині необхідно відмовити.
Щодо позовної вимоги про стягнення неустойки в сумі 683898 грн. 00 коп., то суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
З огляду на викладене, та беручи до уваги те, що відповідач відчужив належну йому земельну ділянку без припинення (розірвання) Договору доручення, суд дійшов висновку, що вказаними діями він порушив умови Договору доручення щодо заборони самостійного вчинення дій, спрямованих на відчуження земельної ділянки, що слугує підставою для виплати неустойки, сума якої відповідно до п.6 Додатку № 1 становить подвійний розмір мінімальної ціни земельної ділянки, визначеної у п.1 Додатку № 1 (341949 грн. 00 коп. х 2 ), що дорівнює 683898 грн. 00 коп.
Проте за змістом ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20).
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22).
Повертаючись до обставин справи, суд ураховує, що діями відповідача, пов`язаними із самостійним продажем земельної ділянки, не було заподіяно збитків позивачеві як повіреному за Договором доручення.
Продаж земельної ділянки позивачем було здійснено за ціною 138400 грн. 00 коп., а не за мінімальну ціну земельної ділянки, визначену у п.1 Додатку № 1, в сумі 341949 грн. 00 коп.
Також суд ураховує ту обставину, що хоча відповідач не припинив (не розірвав) Договір доручення, однак до моменту самостійного укладання договору купівлі продажу земельної ділянки скасував видану на підставі Договору доручення довіреність, а отже вчинив дії, направлені на припинення повноважень повіреного.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
За подання позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 8617 грн. 75 коп. (а.с.22 зворот).
Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 170 грн. 63 коп.
Керуючись ст. ст. 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та упущеної вигоди за договором доручення задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судовий збір в сумі 170 (сто сімдесят) грн. 63 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: Фізична особа підприємець ОСОБА_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя