ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 344/3489/24

провадження № 61-17560св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 04 вересня 2024 року у складі судді Татарінової О. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О.

у цивільній справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - позивач, ТОВ «ФК «Форінт»)

до

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - відповідачі)

третя особа - ОСОБА_3

про визнання недійсним договору купівлі-продажу підвального приміщення,

ухвалив постанову про таке:

I. Вступ

1. У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів за участі третьої особи про визнання недійсним договору купівлі-продажу підвального приміщення.

2. Представники відповідачів позовні вимоги не визнали.

3. Суд першої інстанції у позові відмовив, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.

4. Позивачоскаржив рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказав те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перелік яких навів

у касаційній скарзі.

Також вказав на те, що суди порушили норми процесуального права - не дослідили та не надали оцінки доказам, які знаходяться в матеріалах справи, зокрема кредитному договору з додатком та рішенню суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 344/8224/16-ц.

5. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК),

у зв`язку з чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

6. Позов обґрунтований так:

- 19 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») (правонаступником якого

є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та відповідачкою ОСОБА_1 укладено Генеральну кредитну угоду № 95 (далі - Генеральна угода), відповідно до якої кредитор зобов`язався надавати позичальниці кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї Генеральної угоди і які є її невід`ємними частинами;

- загальний розмір позичкової заборгованості за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної

170 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту;

- в межах Генеральної угоди 19 липня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 010/14-10-508 G 95, згідно з яким відповідачці ОСОБА_1 надано кошти в розмірі 170 000 дол. США зі сплатою 12,3% річних та кінцевим терміном погашення 18 липня 2022 року;

- з 19 червня 2015 року в порушення умов кредитного договору відповідачка ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, погашення процентів та пені в строки та на умовах визначених договором не здійснила;

- рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 04 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача

108 237,52 дол. США заборгованості за кредитним договором, 24 949,46 грн пені за порушення умов кредитного договору та 40 912,46 грн витрат зі сплати судового збору;

- 20 листопада 2019 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист № 344/8224/16-ц;

- за заявою позивача приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 344/8224/16-ц;

- 26 липня 2017 року відповідно до договору купівлі-продажу підвального приміщення, реєстраційний № 1231, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С. М., відповідачка ОСОБА_1 продала відповідачу ОСОБА_2 підвальне приміщення

на АДРЕСА_1 , що складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А 1 по плану, з цегли, загальною площею 281,7 кв. м

(далі - спірне приміщення);

- вказані дії вона вчинила з метою ухилення від виконання рішення суду та виведення зі своєї власності нерухомого майна;

- відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26 липня 2017 року вказане приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 березня 2008 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А. А., по реєстру 1125, зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 05 серпня 2008 року, за номером запису 941 в книзі 5ф;

- ОСОБА_1 , знаючи про наявність у неї непогашеної заборгованості та виникнення 19 червня 2015 року у банка права вимагати від неї повернення кредиту та інших передбачених договором платежів, діючи вочевидь недобросовісно, з метою приховування вищевказаного нерухомого майна від можливого стягнення, продала підвальне приміщення, що свідчить про вчинення дій на шкоду кредитора (фраудаторний правочин);

- вказаний правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений виключно з метою вибуття із власності боржниці підвального приміщення та недопущення його арешту та примусової реалізації в межах виконавчого провадження на примусове виконання рішення суду;

- відчуження підвального приміщення відбулося за заниженою в десятки разів вартістю, яка в десятки разів є меншою за вартість аналогічного нерухомого майна;

- так, згідно з договором купівлі-продажу підвального приміщення

від 26 липня 2017 року реєстраційний № 1231 підвальне приміщення було відчужене за 363 304 грн.

7. Враховуючи викладене, позивач просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А 1 по плану, з цегли, загальною площею 281,7 кв. м, укладений

26 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1231;

- скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підвальне приміщення, футзал для занять міні футболом, що складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А 1 по плану, матеріал стін: цегла, загальною площею 281,7 кв. м, адреса:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, номер об`єкта: 17077330, за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 21619051; розмір частки: 1/1).

ІII. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

8. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 04 вересня 2024 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, у позові відмовлено.

9. Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з такого:

- на момент укладення оспорюваного правочину на майно боржника не було накладено арешти, заборони на відчуження;

- між зверненням до суду з позовом про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості та укладенням спірного договору купівлі-продажу пройшов значний проміжок часу;

- сума, за яку продано підвальне приміщення, відповідає оціночній вартості нежитлового приміщення;

- належних доказів про вартість спірного нежитлового приміщення на час укладення договору купівлі-продажу представником позивача не надано, а надані ним дані з інтернет-ресурсів не містять відомостей щодо спірного об`єкта нерухомого майна;

- на час укладення спірного договору у власності ОСОБА_1 знаходилось декілька об`єктів нерухомого майна, а саме: гараж та квартира;

- зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки.

IV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

10. У касаційній скарзі позивач просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

11. Касаційна скарга мотивована таким:

- судами не надано належної оцінки доказам щодо наявності ознак фраудаторності оспорюваного правочину та недобросовісності дій відповідачів;

- висновки судів щодо наявності у відповідачки ОСОБА_1 іншого майна, відсутність її обізнаності про існування спору не відповідають матеріалам справи;

- суди не дослідили та не надали оцінки доказам, зокрема кредитному договору з додатком та рішенню суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 344/8224/16-ц;

- суди проігнорували те, що вчинення оспорюваного договору відбулося після настання строку повернення кредиту, за наявності боргу, після розгляду справи про стягнення заборгованості, про яку відповідачка ОСОБА_1 була обізнана як сторона кредитного договору і учасник судової справи;

- висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі у справі до укладення договорів не були знайомі, суперечить наданим у судовому засіданні представниками відповідачів поясненням, відповідно до яких відповідач ОСОБА_2 за відсутності будь-яких зобов`язуючих документів передав відповідачці ОСОБА_1 кошти для погашення заборгованості за зобов`язаннями перед банком, що свідчить про те, що такі дії могли відбуватися лише між знайомими людьми, в яких склалася довірливі відносини, але аж ніяк не між незнайомими людьми, як про це вказав суд;

- суд першої інстанції послався у рішенні на Звіт про експертну оцінку, який відповідачами не надавався, судом не витребовувався та в матеріалах справи відсутній;

- висновок суду про те, що у власності відповідачки ОСОБА_1

є квартира та гараж суперечить матеріалам справи, оскільки належних доказів на підтвердження вказаного матеріали справи не містять, навпаки

у витягу значиться, що єдина квартира, яка їй належала раніше, не належить відповідачці-1 з 2016 року;

- відповідачка ОСОБА_1 під час розгляду справи не заперечувала факт обізнаності на момент укладення оспорюваного правочину про стягнення з неї заборгованості;

- суди дійшли безпідставного висновку про недоведеність позивачем факту обізнаності ОСОБА_1 про існування спору у суді, оскільки у справі № 344/8224/16-ц міститься особиста заява ОСОБА_1 від 14 листопада 2016 року про відкладення розгляду справи, проте суди матеріалів справи

№ 344/8224/16-ц не витребовували і не досліджували;

- у матеріалах справи є неспростовні докази того, що ціна за оплатним договором занижена, однак дані факти не проаналізовані в їх сукупності та повністю проігноровані судом першої інстанції;

- також суди не звернули увагу на недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , який не був позбавлений права діяти добросовісно, належним чином перевірити (переконатися) чи має сторона правочину обсяг цивільної дієздатності, чи має сторона зобов`язання та обмеження, чи вчиняється оскаржуваний правочин на шкоду кредитора

- суд апеляційної інстанцій безпідставно зазначив про недоведеність з боку позивача існування протиправного умислу у діях сторін оспорюваного правочину при його укладанні, оскільки такі ознаки притаманні фіктивному правочину, а позивач звернувся за захистом своїх прав щодо оскарження фраудаторного правочину;

- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 700/337/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 169/517/22, від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21, від 07 червня 2023 року у справі № 910/8861/21,

від 08 серпня 2023 року у справі № 127/13995/21, від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17,

від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 04 серпня 2020 року

у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 20 травня 2020 року у справі

№ 922/1903/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року

у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16,

від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, від 02 лютого 2022 року

у справі № 922/1474/21, від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 14 липня 2020 року

у справі № 754/2450/18, Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (щодо застосування пункту 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), частини першої статті 203 ЦК), Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі

№ 2-537/11 (щодо застосування статті 129-1 Конституції України).

V. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

12. 03 лютого 2025 року відповідачОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу та навів такі мотиви для відмови у її задоволенні:

- кредитні зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 були забезпечені переданим в іпотеку нерухомим майном та порукою третьої особи;

- у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача із заявою про забезпечення позову у справі № 344/8224/16-ц, де вирішувалося питання стягнення заборгованості;

- шляхом укладення оспорюваного договору купівлі-продажу підвального приміщення, яке перебувало в іпотеці AT «Електрон Банк», відбулось задоволення кредиторських вимог шляхом реалізація предмета іпотеки;

- відсутня недобросовісна поведінка відповідачки ОСОБА_1 , оскільки відчуження спірного майна відбулося не з метою ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем, а в рамках задоволення вимог іпотекодержателя по укладеному кредитному договору, в той час, як після укладення сторонами договору позивачем було задоволено частину своїх вимог за рахунок іншого майна відповідачки ОСОБА_1 ;

- при укладенні договору купівлі-продажу сторонами здійснено оцінку вартості підвального приміщення, за яку відповідно і було здійснено придбання об`єкта нерухомого майна;

- твердження в касаційній скарзі про те, що вартість приміщення повинна у 2017 році бути не менша ніж вартість у 2007 році жодним доказом не підтверджене, оскільки з часом оціночна вартість нерухомого майна може знижуватись в залежності від ряду супутніх факторів, таких як для прикладу стан приміщення, якість ремонту;

- посилання позивача на те, що судами не було досліджено звіту про експертну оцінку є безпідставним, оскільки позивач власного звіту не надав, клопотання про витребування звіту не заявляв;

- позивачем не додано доказів, які б свідчили про те, що наявний вирок щодо експерта яким було виготовлено експерту оцінку;

- доводи щодо начебто придбання відповідачем ОСОБА_2 приміщення по заниженій вартості є необґрунтованими, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами;

- оспорюваний договір було укладено не зі своїм родичом чи пов`язаною особою;

- судами дійшли обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для визнання оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу підвального фраудаторним;

- посилання в касаційній скарзі на начебто недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , які виражаються у не отриманні останнім інформації про наявні судові справи стороною яких виступає ОСОБА_1 є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки до укладення оспорюваного договору з відповідачкою ОСОБА_1 він не був знайомий, тому не міг бути проінформованим про наявні у неї судові справи та виконавчі провадження, при придбанні оскаржуваного нерухомого майна покладався на відомості із державних реєстрів, які були перевірені нотаріусом під час укладення договору.

13. 06 лютого 2025 року відповідачка ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу та навела такі мотиви для відмови у її задоволенні:

- спірне підвальне приміщення було предметом договору іпотеки

від 11 серпня 2008 року, іпотекодержателем якого було ВАТ «Електрон Банк», в рахунок виконання зобов`язань перед яким воно могло бути відчужене, а не на погашення зобов`язань перед позивачем;

- відповідачка ОСОБА_1 коштами, які отримала за відчуження майна, погасила свої зобов`язання перед ВАТ «Електрон Банк»;

- оспорюваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі,

з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них;

- доводи касаційної скарги про те, що відчуження спірного майна відбулося за значної заборгованості позичальника перед кредитором, після пред`явлення ним позову про стягнення заборгованості, за заниженою ціною, на користь пов`язаної особи та за відсутності іншого майна за рахунок якого позичальник може відповідати по своїх зобов`язаннях, є безпідставними, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу не має ознак фраудаторного

і укладений не на шкоду кредитору;

- сам факт наявності грошового зобов`язання у відповідачки-1 не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого її майна,

а наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не вказує на недійсність правочинів укладених боржником;

- фактично доводи касаційного скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку;

VI. Рух справи в суді касаційної інстанції

14. 30 грудня 2024 року позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.

15. Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2025 року відкрито касаційне провадження.

16. 30 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

17. Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

18. Третя особа не скористалася своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

VII. Фактичні обставини, встановлені судами

19. 19 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 010/14-10-508G95, відповідно до якого банк зобов`язався надати їй кредитні кошти в сумі 170 000 дол. США на придбання комерційної нерухомості, зі сплатою 12,3% річних та кінцевим терміном погашення 18 липня 2022 року.

20. 19 липня 2007 року між відповідачкою ОСОБА_1 та банком на забезпечення погашення кредитної заборгованості погоджено вартість заставного майна, а саме нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв. м, ринковою вартістю 1 241 290 грн.

21. 19 липня 2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. зареєстровано договір іпотеки

№ 1757 від 19 липня 2007 року нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв. м.

22. 26 липня 2017 року між відповідачами укладено договір купівлі-продажу спірного підвального приміщення, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С. М., відповідно до якого відповідачі за цим договором погодили, що продавець передає в цілому у власність покупця - продає, а покупець приймає

у власність - купує належне продавцю підвальне приміщення. Згідно

з документами про право власності на підвальне приміщення та технічним паспортом, виданим 28 листопада 2006 року обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», підвальне приміщення складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А1 у плані, з цегли загальною площею 281,7 кв. м. Вищевказане підвальне приміщення, яке відчужується за цим договором, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 березня

2008 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А. А., у реєстрі № 1125, зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 05 серпня 2008 року, за номером запису 941 в книзі 5ф, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19779014, виданим 05 серпня 2008 року обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер: 17077330.

23. Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26 липня 2017 року продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказане підвальне приміщення знаходиться у її власності, до моменту укладення цього договору нікому не відчужене, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесене, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) та інших обтяжень як в межах України, так

і за межами України немає, як юридична адреса воно не використовується.

24. Згідно з пунктами 6, 7 договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26 липня 2017 року продаж підвального приміщення за домовленістю сторін вчиняється за 363 304 грн, які отримані продавцем від покупця до посвідчення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане підвальне приміщення.

25. Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26 липня 2017 року відповідно до відомостей, що зазначені

у Звіті про експертну оцінку від 25 липня 2017 року оцінювачем ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕРВІСЕС ГРУП», оціночна вартість об`єкта оцінки, спірного нежитлового приміщення становить без урахування ПДВ - 363 304 грн.

26. 26 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу підвального приміщення за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності в розмірі частки 1/1 на підвальне приміщення, футзал для занять міні футболом, загальною площею 281,7 кв. м, яке знаходиться

на АДРЕСА_1 .

27. У червні 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду

з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 010/14-10-508G95, укладеним в межах Генеральної кредитної угоди № 95 від 19 липня 2007 року (справа

№ 344/8224/16-ц).

28. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2018 року залучено до участі у справі як правонаступника ТОВ «Фінансова Компанія Форінт».

29. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2019 року у справі № 344/8224/16-ц позовТОВ «ФК «Форінт» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 108 237,52 дол. США заборгованості за кредитним договором, 24 949,46 грн пені за порушення умов кредитного договору та 40 912,46 грн витрат за сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

30. На виконання цього рішення 20 листопада 2019 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист № 344/8224/16-ц, боржником за яким є ОСОБА_1 , а стягувачем

ТОВ «ФК «Форінт», що підтверджується інформаційною довідкою про виконавче провадження від 20 лютого 2024 року.

31. 19 грудня 2019 року за заявою ТОВ «ФК «Форінт» приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 344/8224/16-ц.

32. 16 вересня 2020 року відбулися торги, лот 408718 - іпотека, а саме нежитлове приміщення магазину № 2 (літ. А) загальною площею 122,9 кв. м на АДРЕСА_1 . Переможець торгів - ОСОБА_5 , ціна продажу

1 928 490,00 грн, що підтверджується протоколом № 502229.

33. Відповідно до платіжного доручення від 15 січня 2021 року № 69 вбачається, що 16 січня 2021 року відділом Державної виконавчої служби перераховано на користьТОВ «ФК «Форінт» грошові кошти в розмірі

1 648 858,95 грн, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Форінт».

34. ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ДП «СЕТАМ», Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, - ТОВ «ФК «Форінт» про визнання недійсними електронних торгів арештованого майна (справа № 344/12088/20).

35. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2021 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

36. Із платіжної інструкції № 13487 від 16 червня 2022 року вбачається, що 21 червня 2022 року відділом Державної виконавчої служби перераховано на користьТОВ «ФК «Форінт» 183 206,55 грн, призначення платежу 344/13947/18; 25 лютого 2019 року; ОСОБА_1 .

37. Із відповіді на запит стягувача (ТОВ «ФК «Форінт») щодо виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватного виконавця Безрукого О. В. від 15 липня 2024 року, вбачається, що 19 грудня 2019 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 344/8224/16-ц. Боржником ОСОБА_1 не виконуються законні вимоги приватного виконавця.

38. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а також відповідей Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Управління Держпраці в Івано-Франківській області та Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області за боржником не зареєстроване майно, на яке можна звернути стягнення. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській області та Закарпатській областях за боржником транспортні засоби не зареєстровані. Згідно відповідей Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України боржник не працює, пенсію не отримує. Щодо інформації про майно, яка міститься

в недіючому реєстрі прав власності на нерухоме майно повідомляє, що дані записи неактуальні, а вказане майно зареєстроване за іншими особами

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

39. Згідно з витягом з автоматизованої системи виконавчих проваджень від 15 липня 2024 року, виконавче провадження № НОМЕР_1, за яким боржником є ОСОБА_1 , стягувачем ТОВ «ФК «Форінт», яке відкрито

19 грудня 2019 року, станом на 15 липня 2024 року перебуває в стані примусового виконання.

VIII. Позиція Верховного Суду

40. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.

Характер спірних правовідносин

41. У цій справі для захисту своїх прав позивач заявив такі вимоги:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу підвального приміщення;

- скасувати державну реєстрацію права власності на підвальне приміщення за відповідачем ОСОБА_2 .

42. При цьому посилався на те, що оспорюваний ним договір

купівлі-продажу необхідно визнати недійсним, оскільки відповідачка

ОСОБА_1 діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, вчинила оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси позивача, як кредитора і направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника в порядку примусової реалізації в межах виконавчого провадження на примусове виконання рішення суду (див. пункти 6-7).

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу підвального приміщення

43. Верховний Суд звертає увагу на те, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

44. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

45. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

46. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

47. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, належить: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, постанову Верховного Суду від 26 квітня 2023 року

у справі № 644/5819/20).

48. Верховний Суд вже вказував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

В практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.

Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.

Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК) не допускається (див. постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21).

49. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23).

50. В своїй практиці Верховний Суд виснував, що:

- відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21);

- для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23).

51. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що станом на час відчуження спірного майна не було обмежень щодо розпорядження цим майном, а також не існувало рішень суду про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, вважав, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт обізнаності відповідачки

ОСОБА_1 про існування спору у суді, та, відповідно, існування протиправного умислу в діях сторін оспорюваного правочину при його укладенні, в результаті чого дійшов висновку про те, що оспорюваний правочин не має ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору.

52. У спірних правовідносинах Верховний Суд враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

53. За встановленими судами обставинами цієї справи 19 липня 2007 року відповідачка ОСОБА_1 отримала кредит у банку, правонаступником якого є позивач, кошти у борг за кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язання позичальник передала в іпотеку нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв. м (див. пункт 19-21).

54. У зв`язку з неповерненням відповідачкою ОСОБА_1 коштів банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості, в результаті чого позов задоволено, на виконання якого 19 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження та в межах процедури виконавчого провадження були проведені електронні торги, за результатами яких примусово реалізовано предмет іпотеки - нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв. м (див. пункти 27-33).

55. В такому випадку Верховний Суд підкреслює, що мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див. постанову Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22).

56. Позивач, реалізувавши предмет іпотеки - нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв. м в межах процедури виконавчого провадження, уже частково задовольнив свої вимоги як кредитодавець та іпотекодержатель.

57. Разом з тим, 26 липня 2017 року між відповідачами укладено договір купівлі-продажу підвального приміщення загальною площею 281,7 кв. м на

АДРЕСА_1 (див. пункт 22).

58. Відповідно до Інформації про виконавче провадження та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1, а. с. 24-36) підвальне приміщення загальною площею 281,7 кв. м на АДРЕСА_1 , яке є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, було предметом договору іпотеки від 11 серпня 2008 року, іпотекодержателем якого вказано ВАТ «Електрон Банк», який і не заперечував проти відчуження спірного майна.

59. Цей суд вже вказував на межі застосування позаконкурсного оспорювання:

мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22);

конструкція фраудаторного правочину (actio Pauliana) спрямована на захист прав та інтересів кредитора, на шкоду якому вчинений правочин. Цю конструкцію під час позаконкурсного оспорювання правочину не можна застосувати тоді, коли особа сама вчинила відповідний правочин для уникнення чи унеможливлення виконання її обов`язку (сплатити кошти, повернути майно, відшкодувати збитки тощо), зокрема на виконання судового рішення, що набрало законної сили, а згодом вона (чи її правонаступник) намагається оспорити такий правочин на тій підставі, що він був фраудаторним. Таке оспорення суперечить конструкції фраудаторного правочину та за змістом є зловживанням правом. Інакше кажучи, кредитором, на шкоду якому вчинений фраудаторний правочин, не може бути сторона оспорюваного договору або її правонаступник, зокрема спадкоємець. Тому така сторона чи її правонаступник не може вимагати визнання договору недійсним як фраудаторного (див. постанову Верховного Суду від 26 березня 2025 року в справі № 544/1116/22).

60. Верховний Суд зауважує, що конструкція фраудаторного правочину (actio Pauliana) не може бути застосована незабезпеченим кредитором, якщо спірне майно було предметом іпотеки для забезпечення виконання зобов`язання іншого забезпеченого кредитора, та було відчужене без зловживання та для задоволення вимог іншого забезпеченого кредитора.

61. У цій справі судами встановлено, що підвальне приміщення загальною площею 281,7 кв. м, що було предметом договору купівлі-продажу, який просить визнати позивач недійсним, було предметом іпотеки для забезпечення зобов`язання іншого кредитора - ВАТ «Електрон Банк».

62. Суди відмовляючи у позові з підстав недоведеності позовних вимог, не врахували, що позивач є незабезпеченим кредитором, оскільки спірне майно було предметом іпотеки для забезпечення виконання зобов`язання іншого забезпеченого кредитора та було відчужене без зловживання для задоволення вимог останнього. Тому конструкція фраудаторного правочину у таких правовідносинах не може бути застосована.

63. У зв`язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, але помилилися щодо мотивів такої відмови в цій частині.

Щодо скасування державної реєстрації права власності

64. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо особливостей застосування способів захисту цивільних прав, що враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

65. У постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

66. Так, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК).

67. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

68. Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного від 12 квітня 2023 року

в справі № 161/12564/21).

69. У цій справі при відмові в позові суди не звернули увагу, що метою позаконкурсного оспорювання є повернення спірного майна боржнику для звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Тому в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації належало відмовити внаслідок обрання неналежного способу захисту (див. постанову Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 587/3625/23).

IX. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

70. Верховний Суд частково погоджується із доводами касаційної скарги, які дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.

71. Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову

в позові, проте помилилися щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим судові рішення належить змінити з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови, що відповідає нормам статей 409, 412 ЦПК.

X. Розподіл судових витрат

72. Враховуючи те, що касаційний суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» задовольнити частково.

2. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 04 вересня 2024 рокута постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 03 грудня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко