Справа № 522/453/25
Провадження 2 /522/2141/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

14 жовтня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю..,

розглянувши позовну заяву в порядку загального позовного провадження за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог, на стороні позивача: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Комунальне некомерційне підприємство «Міський спеціалізований будинок дитини № 1» Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовною заявою про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Обґрунтування позову ґрунтується на тривалому ухиленні матері від виконання батьківських обов`язків. Зазначається, що мати особисто звернулася до Служби у справах дітей ОМР 06.06.2023 року із проханням влаштувати сина до державного закладу через скрутне матеріальне становище. Внаслідок цього, малолітній ОСОБА_1 з 20.07.2023 року перебуває на повному державному забезпеченні у спеціалізованому будинку дитини, де йому надається повний догляд, виховання та утримання.

Служби у справах дітей ОМР неодноразово фіксувала бездіяльність ОСОБА_2 щодо повернення дитини в родину, незважаючи на надані роз`яснення щодо необхідних кроків. Обстеження умов проживання матері (14.08.2024 р.) виявило їхній незадовільний стан (бруд, сміття, заборгованість за комунальні послуги), а також сплутаність думок у самої матері та її відмову від соціального супроводу. Хоча мати формально заперечувала проти позбавлення прав, її дії, як-от ненадання документів, що підтверджують стан здоров`я, та відсутність реальних кроків до повернення сина, свідчать про те, що її права є лише формальністю, яка не служить інтересам дитини. Позов подано на підставі відповідного Висновку органу опіки та піклування від 08.10.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки найкращі інтереси дитини вимагають правового оформлення її соціального сирітства для подальшого захисту.

Ухвалою суду від 04.02.2025 року провадження у справі відкрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 15.05.2025 року вирішено підготовче провадження по справі закрити та призначити справу до судового розгляду по суті.

09.09.2025 року від відповідачки до суду було надано відзив на позовну заяву, в якій відповідачка зазначила, що її рішення передати дитину у дитячий будинок повністю відповідало інтересам дитини зважаючи на тяжкий психологічний і фінансовий стан відповідачки. Зазначила, що на даний час вона зуміла вийти з кризи, покращила свій психологічний і фінансовий стан та має змогу і бажання піклуватися про свою дитину та надала відповідні письмові докази на підтвердження цього факту.

У судове засідання призначене на 14.10.2025 року з`явились представник позивача ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Кітошевський А.А.

Представник третьої особи Кітошевський А.А. під час судового засідання зазначив, що дійсно наявні обставини, що на даний час вказаний позов не є доцільним.

Відповідачка під час судового засідання підтвердила обставини викладені у відзиві та наполягала на відмові в задоволенні позову.

Суд заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 сама звернулася до Служби у справах дітей (СУСД) із заявою від 06.06.2023 року про влаштування малолітнього сина до державного дитячого закладу, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

З 20.07.2023 року дитина перебуває у Комунальному некомерційному підприємстві «Міський спеціалізований будинок дитини № 1» Одеської міської ради на повному державному забезпеченні.

Обстеження умов проживання за адресою реєстрації ( АДРЕСА_1 ), проведене 14.08.2024 року, виявило незадовільний стан помешкання (бруд, сміття, таргани, борги за комунальні послуги). Крім того, виявлено ознаки складних життєвих обставин у матері: сплутаність думок, часткова нездатність задовольнити власні потреби, небажання працювати та відмова від соціального супроводу.

02.04.2024 року спеціалісти СУСД не змогли потрапити до помешкання, а мати не відповідала на телефонні дзвінки. Хоча 07.06.2024 року вона надала пояснення із запереченням проти позбавлення прав та наміром повернути дитину, пізніше (25.06.2024 року) вона повідомила про труднощі зі збором документів через стан здоров`я, але підтверджуючих документів не надала.

До позову додано Висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.10.2024 року № 01-11/1620/1 вих про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ВК Борщагівської сільради як на підставу порушення прав малолітньої дитини посилався на те, що мати дитини ОСОБА_1 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зокрема не піклується його здоров`ям, моральним та психологічним станом, не забезпечує дитині задовільні умови проживання.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Указана норма включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

При вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до частини третьої статті 161 СК України, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

Верховний суд у своїй постанові від 13.08.2025 року у справі справі № 369/8018/23, провадження № 61-7530св24 зробив наступний висновок.

Суд перевіряє наявність підстав для позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав саме на час ухвалення рішення і якщо суд дійде висновку, що обставини для позбавлення батьківських прав або відібрання дитини на час ухвалення рішення відпали, він відмовляє у задоволенні позову, однак така відмова не свідчить автоматично про незаконність чи необґрунтованість рішення органу опіки і піклування про негайне відібрання дитини.

Досліджуючи матеріали справи судом були досліджені докази надані відповідачем, а саме:

1.Характеристика ОСОБА_2 від Департаменту праці та соціальної політики КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Приморського району міста Одеси» від 25.06.2025 року;

2.Довідку про доходи від 02.06.2025 року;

3.Характеристика ОСОБА_2 від 30.05.2025 року від ФОП ОСОБА_4 ;

4.Характеристика ОСОБА_2 від 02.03.2025 року від ОСОБА_5 ;

5.Характеристика ОСОБА_2 від 26.12.2024 року від БО «Я допоможу»;

6.Характеристика ОСОБА_2 від 04.03.2025 року від черниці Феодосії ( ОСОБА_6 );

7.Характеристика ОСОБА_2 від 30.05.2025 року ОСОБА_7 ;

8.Виписка із медичної карти амбулаторного хворого № 381;

9.Епікриз № 1516/1;

10.Акт умов обстеження від 26.08.2025 року;

11.Довідка з КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я ООР.

Зазначені докази, надані відповідачкою ОСОБА_2 (численні позитивні характеристики, довідка про доходи, медичні документи, що свідчать про нормальний стан здоров`я, та позитивний акт обстеження житлових умов), враховуються судом з точки зору динаміки позитивної поведінки та здоров`я матері на момент ухвалення рішення.

Ці докази вказують на те, що обставини, які слугували підставою для позову про позбавлення батьківських прав (а саме: ухилення від обов`язків, відсутність належних умов та ймовірні проблеми зі здоров`ям), були усунені або відпали на час розгляду справи судом.

У такій ситуації, згідно з правовою позицією Верховного Сулу, керуючись принципом найкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, оскільки відповідачка продемонструвала відновлення своєї спроможності та бажання піклуватися про малолітнього сина.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог, на стороні позивача: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Комунальне некомерційне підприємство «Міський спеціалізований будинок дитини № 1» Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 24.10.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

14.10.25