КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/643/22 Головуючий у суді І інстанції: Плахотнюк К.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Молявко Олесі Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

11.01.2022 року ОСОБА_1 в особі представника Торути Л.П., звернулася до суду з позовом про стягнення коштів (повернення завдатку), яким позивається до ОСОБА_2 ..

В обґрунтування заявленого позову, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Торута Л.П., послалася на те, що між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 було підписано розписку (договір завдатку). Згідно даної розписки покупець ОСОБА_1 передала, а продавець ОСОБА_2 отримав 50 000, 00 доларів США, в якості завдатку за придбання покупцем майна: майнового комплексу за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею 1 390,30 кв.м., що складається з адмінбудинку (літера Д), допоміжного корпусу (літера Г), сараю (літера В), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, яке належить ТОВ «ЕФ.ЕНД.ЕМ Україна» (код 40081059) за ціною 175 000 доларів США. Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений сторонами до 31.07.2019 року. Якщо продавець відмовиться від укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна або з його вини не буде укладений до 31.07.2019 року, продавець повинен повернути покупцю завдаток.

Продавцем порушено встановлений розпискою, яка фактично є договором завдатку, строк передачі права власності на об`єкт (до 31 липня 2019 року) та не дотримано прийнятих на себе цивільно-правових зобов`язань. На час звернення до суду з позовом, ОСОБА_2 , як продавцем не повернута сума завдатку, не виконані умови розписки (договору завдатку).

09.12.2021 року позивачкою було надіслано на адресу відповідача вимогу про повернення коштів, яка не була ним отримана станом на 20.12.2021 року.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000,00 доларів США, що складається з 50 000, 00 доларів США завдатку та 50 000, 00 доларів США додаткової сплати суми у розмірі завдатку, а також за період з 01.08.2019 року по 20.12.2021 року відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 3 583, 56 доларів США, що складає 97 616, 17 гривень.

21.03.2023 року судом постановлено ухвалу про прийняття до провадження заяву про зміну предмету позову.

Відповідно до зазначеної заяви, позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що вона в якості завдатку передала 50 000, 00 доларів США з метою придбання майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений до 31.07.2019 року. Продавцем було порушено встановлений розпискою, яка є фактично договором завдатку, строк передачі права власності на об`єкт та не дотримано взятих на себе цивільно-правових зобов`язань.

Просила стягнути з відповідача 1 828 430, 00 грн, а також 164 558, 70 грн, що складають три відсотки річних за останні 3 роки з підстав порушення строків повернення завдатку (а.с. 146-148 том 1).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Молявко О.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти передані відповідачу є завдатком.

Представник апелянта зазначала, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідач вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір (договір купівлі-продажу нерухомого майна) у майбутньому, то передана відповідачу грошову сума у розмірі 50 000 доларів США, є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що правовідносини, оформлені розпискою від 07.06.2019 року, складеною ОСОБА_2 , щодо майна належного ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» директором якого був він же ОСОБА_2 , не стосувалося ОСОБА_2 як фізичної особи, а були правовідносини між ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» та ОСОБА_1 ..

На спростування вказаних висновків суду представник апелянта зазначала, що з тексту розписки вбачається, що фізична особа ОСОБА_2 , підтверджував свої повноваження своїм паспортом, діяв в своїх інтересах, можливо будучи при цьому директором, або власником будь-якого підприємства або організації.

В цій розписці зазначено лише прізвище, ім`я та по-батькові, підпис та дата. Відсутня будь-яка печатка підприємства, посада та відсутні посилання на належність його до підприємства.

Представник апелянта наголошувала на тому, що в даному випадку відповідач отримав кошти, як фізична особа, та ця подія ніякого відношення не мала до ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна».

09 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Паламарчук Н.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача у справі, а саме до колишнього директора ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна», однак останній, як колишній директор не може відповідати за зобов`язання товариства своїм майном, відповідно і не може бути відповідачем у цій справі.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 07.06.2019 року ОСОБА_2 була складена розписка, в підтвердження факту отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 50 000, 00 доларів США (а.с.5 том 1).

Як видно зі змісту розписки, складеної 07.06.2019 року ОСОБА_2 , останній як продавець отримав від ОСОБА_1 як покупця кошти в розмірі 50 000, 00 доларів США, в якості завдатку за придбання нею чи будь-якою запропонованою покупцем особою нерухомого майна: майнового комплексу за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею 1 390, 30 кв.м., що складається з адмінбудинку (літера Д), допоміжний корпус (літера Г), сарай (літера В), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0000, яке належить ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» (код40081059) за ціною 1 750 000 доларів США. Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений сторонами до 31.07.2019 року.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений сторонами до 31.07.2019 року.

Якщо продавець відмовиться від укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна або з його вини не укладений до 31.07.2019 року, продавець повинен повернути покупцю завдаток.

З огляду на невиконані умови розписки, позивачем 09.12.2021 року було направлено вимогу про повернення коштів відповідачу (а.с. 6-8 том 1), яку відповідач станом на 20.12.2021 року так і не отримав на пошті.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача, крім іншого, послалася на те, що відповідач ОСОБА_2 під час складання розписки на підтвердження отримання від ОСОБА_1 коштів у розмірі 50 000, 00 доларів США в якості завдатку за придбання майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 діяв від імені продавця ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна», директором якого він був на час складання розписки.

Як видно зі змісту рішення №06 одноособового учасника ТОВ «Форбс Енд Манхеттен Україна», переведено з посади першого заступника директора товариства на посаду директора товариства ОСОБА_2 , як особу яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності (а.с.78 том 1).

Відповідно до наказу №17/ос від 23 листопада 2018 року по особовому складу ТОВ «Форбс Енд Манхеттен Україна», ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Форбс Енд Манхеттен Україна» з 23.11.2018 року (а.с.79 том 1).

За даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманої 26.11.2018 року: ТОВ «Форбс Енд Манхеттен Україна», ідентифікаційний код 40081059, місцезнаходження АДРЕСА_1 зареєстровано 23.10.2015 року, номер запису - 1 041015, керівник ОСОБА_2 (а.с. 80 том 1).

Рішенням №07 одноособового учасника ТОВ «Форбс Енд Манхеттен Україна» від 19.02.2019 року змінено назву ТОВ «Форбс Енд Манхеттен Укроаїна» на ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» (а.с.81 том 1).

30.10.2019 року одноособовим учасником ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» прийнято рішення №10 про звільнення з посади директора товариства ОСОБА_2 з 30.10.2019 року (а.с.82 том 1).

30 жовтня 2019 року директор ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» ОСОБА_2 видав наказ №08/ос про звільнення , яким склав із себе повноваження директора ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» з 30.10.2019 року за власним бажанням (а.с.83 том 1).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір (договір купівлі-продажу нерухомого майна) у майбутньому, то передана відповідачу грошова сума у розмірі 50 000 дол. США, є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, помилковими висновки суду першої інстанції про те, що правовідносини, оформлені розпискою від 07.06.2019 року, складеною ОСОБА_2 , щодо майна належного ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна», директором якого був він же ОСОБА_2 , не стосувалося ОСОБА_2 як фізичної особи, а були правовідносинами між ТОВ «ЕФ ЕНД ЕМ Україна» та ОСОБА_1 , оскільки будучи на момент підписання розписки директором вказаного товариства не дає підстави вважати, що ОСОБА_2 діяв в інтересах та від імені товариства. В розписці зазначено лише прізвище, ім`я та по-батькові сторін (фізичних осіб) які укладали цю розписку, їх підпис та дата її складання. Водночас відсутні докази зарахування коштів на рахунок підприємства, а також докази, що юридична особа має ліцензію на зарахування та можливість здійснення валютних операцій.

Отже, дослідивши зміст складеної розписки та враховуючи обставини справи, зокрема і той факт, що відповідачем не спростовано написання саме ним розписки, за відсутності доказів повернення авансу, суд першої інстанції не встановивши справжню природу правовідносин, які виникли між сторонами, дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, безпідставно вдався до тлумачення змісту розписки, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення, чим порушив норми матеріального права.

Жодних доказів про те, що аванс був повернутий (частково повернутий) відповідачем позивачці у матеріалах справи немає, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що належний відповідачем у справі є фізична особа ОСОБА_2 , оскільки саме він отримав кошти особисто готівкою. Доказів про облікування та зарахування цих коштів на рахунок підприємства в якому працював відповідач, у матеріалах справи відсутні. Також встановлено, що основний договір купівлі-продажу укладений не був.

З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2023 року позивачка зверталась до суду першої інстанції з заявою про зміну предмету позову, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 1 828 430 грн, а також 164 558,70 грн - 3% річних від суми основної заборгованості за останні 3 роки.

Оскільки аванс до теперішнього часу не повернуто, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму основного боргу в розмірі 1 828 430 грн та 3% річних у розмірі 164 558,70 грн за період з 21.03.2020 року по 21.03.2020 року.

За наведених обставин, враховуючи вимоги зазначених норм закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення зазначених у розписці сум авансу, а саме за розпискою від 07.06.2019 року в розмірі 50 000 доларів США, що станом на дату звернення з заявою про зміну предмету позову (21.03.2023 року) складає 1 828 430 грн (з розрахунку 50 000 доларів США х 36,5686 грн).

Щодо стягнення 3% річних, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Як вбачається зі змісту розписки сторони погодили строк укладення основного договору - 31.07.2019 року. Встановлено, що основний договір укладений не був.

Заявляючи вимоги про стягнення 3 % річних від суми основної заборгованості за останні 3 роки, отже за період з 21.03.2020 року по 21.03.2023 року, що в своїй сукупності складає 1096 календарні дні.

Розрахунок 3% здійснюється за формулою за вказаний період:

50 000 доларів США / 100 х 3 = 1500 доларів США.

1500 доларів США х 3 (роки) = 4500 доларів США.

4500 доларів США х 36,5686 грн (курс валюти станом на 21.03.2023 року) = 164558,70 грн.

Таким чином, загальна сума 3% річних за період з 21.03.2020 року по 21.03.2023 року складає 164 558,70 грн.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача були порушені відповідачем.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з неналежним відповідачем.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції рішення, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовною заявою позивачка сплатила судовий збір у розмірі 11 350 грн (а.с. 4 том 1), за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 17 025 грн (а.с.234 том 1).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 11 350 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 17 025 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Молявко Олесі Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 828 430 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 164 558 грн 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 11350 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 17 025 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст постанови складено «03» листопада 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко