П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 755/2157/25

Провадження: № 22-ц/824/14724/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києвавід 27 червня 2025 року, постановлену під головуванням судді Гончарука В. П.,

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь перераховані на банківський рахунок грошові кошти в сумі 279 200 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь шкоду за заподіяні їй збитки у розмірі 1413, 16 грн, інфляційні втрати в розмірі 173 405, 47 грн і три проценти річних у сумі 32 871, 86 грн, а також моральну шкоду в розмірі 139 600грн.

25 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що відповідач може вживати заходів з виведення коштів зі своїх рахунків та відчуження належного йому майна на користь інших осіб. Невжиття заходів забезпечення позову або їх вжиття у неповному обсязі може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача. У зв`язку з чим, просила суд застосувати засоби забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти та будь-яке інше рухоме і нерухоме майно ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2025року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ухвалу суду просила скасувати та постановити нову про задоволення її заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд застосував підвищений стандарт доказування, що суперечить висновкам Верховного Суду, адже суд не врахував ціну позову, яка є значною ( 632 653,69 грн). Посилається й на наявність інших судових рішень щодо ОСОБА_2 , які ним залишаються по теперішній час без виконання.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

04 листопада 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що саме лише посилання ОСОБА_1 в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом позову у цій справі є вимога майнового характеру про стягнення грошових коштів у розмірі 626 490 грн 49 коп.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 81 ЦПКУкраїни).

Колкгія суддівзвертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд першої інстанції не встановив наявність прямого зв`язку між запропонованими позивачкою заходами забезпечення позову і предметом позову, не звернув уваги на існування реальної загрозипревентивного виведення коштів з рахунків та відчуження відповідачем належного йому майна, що матиме наслідком суттєве погіршення фінансового стану та платоспроможності останнього, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Разом з тим, ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/ іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).

У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).

Верховний Суд неодноразово наголошував (у т.ч. в постановах від 09.12.2020 у справі №910/9400/20, від 21.12.2020 у справі №910/9627/20) на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову становить 626 490 грн 49 коп.

Скаржниця, обґрунтовуючи свої доводи, посилається на правові висновки Верховного Суду щодо правомірності застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту як на нерухоме майно, так і на грошові кошти відповідача.

Дійсно, правовідносини у справах, на які посилається скаржниця, є подібними за характером до спірних у цій справі (йдеться про стягнення заборгованості). Водночас правові висновки Верховного Суду, на які вона покликається, чітко наголошують на принципі співмірності: хоча закон допускає накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, застосування таких заходів можливе лише в межах ціни позову.

Зокрема, такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах №?904/448/22 від 03.03.2023 та №?753/23090/21 від 30.08.2023.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що одночасне накладення арешту і на грошові кошти, і на майно відповідача, кожне з яких окремо здатне забезпечити виконання позову, фактично призводить до подвійного забезпечення позовних вимог. Такий підхід суперечить вимогам закону щодо співмірності забезпечення позову із заявленими вимогами.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду у справі №?905/448/22 від 30.03.2025 року.

З огляду на викладене, беручи до уваги правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову частково обґрунтованою. Водночас, у зв`язку з неможливістю встановити наявність чи відсутність достатньої суми грошових коштів, які належать відповідачу і зберігаються на рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, колегія суддів вважає доцільним накласти арешт на майно та грошові кошти відповідача в межах суми позову - 626 490 грн 49 коп. Такий підхід відповідатиме принципу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення не можна назвати законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на майно і грошові кошти ОСОБА_2 в межах ціни позову (626 490,49 грн)

Стягувач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Боржник: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.

Строк пред`явлення до виконання три роки.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура