Провадження № 2/643/90/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2025 рокуСалтівський районний суд м. Харкова у складі : головуючого судді Майстренко О.М., за участю секретаря Полчанінової А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , 3-тя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради , в якій просить визначити місце проживання малолітньої доньки- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП : НОМЕР_1 , за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у Московському відділі РАЦС Харківського міського управління юстиції, про що відповідний зроблено актовий запис № 391,що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 . Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження. Протягом подружнього життя відносини між сторонами не склалися через те , що відповідач знайшов іншу жінку, яку привів до їх житла та у зв`язку з чим позивач була вимушена з дитиною піти з дому.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Деякий час, після припинення шлюбно-сімейних відносин позивач з відповідачем та донькою проживали за адресою його та позивача реєстрації. Після розірвання шлюбу позивач з донькою переїхала на постійне проживання в квартиру, що належить на праві власності її батькам за адресою: АДРЕСА_2 , де й проживають до цього часу , оскільки не маємо можливості проживати за місцем своєї реєстрації. Для дитини в квартирі облаштована кімната, де є всі необхідні умови для розвитку дитини, спальне ліжко, тощо.

18.08.2023 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_8 . Зараз , згідно договору оренди , позивачка з чоловіком ОСОБА_7 та донькою мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на сьогоднішній день сторони не можуть дійти згоди про те, з ким буде проживати донька- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Позивачка, представник позивача у судове засідання не з`явились, до його початку представник позивача подала заяву, в якій просила проводити судовий розгляд справи без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача у судове засідання не з`явися , до його початку подав заяву, в якій просив проводити судовий розгляд справи без його участі та просив відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей ХМР через систему «Електронний суд» подав до суду пояснення у справі, у яких вказано, що Департамент служб у справах дітей ХМР підтримує позовні вимоги матері дитини, вважає, що матір`ю створені умови для проживання та розвитку дитини, просив розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування.

Дослідивши матеріали справи та докази, які містять у них, у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у Московському відділі РАЦС Харківського міського управління юстиції, про що відповідний зроблено актовий запис № 391,що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Відповідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 31.07.2025 № 286 встановлено ,що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 .

Мати дитини, ОСОБА_5 , на диспансерних обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. Має самостійний дохід.

Згідно з інформацією КНП «Міська дитяча поліклініка №1» Харківської міської ради від 04.07.2025, на прийоми до педіатра дівчинку супроводжує мати, котра сумлінно та в повному обсязі виконує рекомендації лікарів щодо профілактичних заходів та лікування доньки. Батько дитини, ОСОБА_2 , доньку під час відвідування поліклініки жодного разу не супроводжував, лікарю не телефонував.

Відповідно до характеристики виданої КЗ «Харківський ліцей № 91 Харківської міської ради» ОСОБА_9 навчається в ліцеї з 5 класу. За час навчання ОСОБА_10 в ліцеї мама, ОСОБА_5 , цікавиться успіхами дитини у навчанні, вихованні, емоційним станом. Забезпечує доньку усім необхідним. Стосунки між мамою та донькою довірливі, дружні. ОСОБА_11 контролює відвідування уроків, виконання домашніх завдань. Мама завжди на зв`язку з класним керівником. Батько, ОСОБА_2 , в ліцеї не з`являвся, на зв`язок з класним керівником не виходив.

Малолітня, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надала свої письмові пояснення, в яких зазначила, що з народження мешкає з матір`ю. Та надалі хоче мешкати із нею. Мати цікавиться та підтримує її. З батьком спілкується коли захоче.

Батько дитини, ОСОБА_2 , був запрошений на співбесіду до Департаменту служб, але за запрошенням не з`явився, причини неявки не повідомив. Відзиву на позов або пояснень від батька не надходило.

Питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_5 , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради на підставі наявних документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи викладене вище, керуючись ст. ст. 19, 150, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, рекомендацією Комісії, в інтересах дітей, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування,вважає доцільним визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_5 .

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За ч.ч.1, 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст.51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст.7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно ст.ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («NeulingerandShuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09,«М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Подібні висновки про обов`язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17.

Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Батько дитини, у разі визначення місця проживання останнього з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно нього та участі у його вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.

При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.

Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки мають враховуватися: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згода на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо.

Таким чином, обставини, встановлені у результаті детальної та поглибленої оцінки конкретної сімейної ситуації та фактори фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру приводять правила щодо визначення місця проживання малолітньої дитини судом в дію.

Система правосуддя має гарантувати захист прав дитини.

Суб`єктивне право дитини бути почутою є важливою цінністю та одним із головних принципів Конвенції про права дитини.

Оцінивши докази, зібрані у справі, суд вважає, що саме мати не є байдужою до долі та виховання своєї доньки, цікавиться її життям, піклується про його здоров`я та виховання. Крім того, за місцем мешкання матері є належні умови для життя, розвитку та виховання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд вважає, що відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що проживання доньки разом з матір`ю не відповідає інтересам дитини, які є вирішальними при розгляді даного спору.

Таким чином, суд, враховуючи інтереси дитини, факт, що батьки дитини проживають окремо, а дитина з проживає разом з матір`ю, ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, вік та стать дитини, подальший розвиток дівчинки, що мати більш обізнана в цьому, та більше на це у майбутньому може звернути увагу, відсутність даних про незадовільний стан здоров`я матері, створення належних умов для проживання дитини за місцем проживання матері, оцінивши всі обставини, які у даному конкретному випадку мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, подані докази в їх сукупності, беручи до уваги всі можливості батьків забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, приходить до висновку про обґрунтованість позову про визначення місця проживання дитини із матір`ю.

Суд зауважує, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Суд, відповідно до ст.ст.160, 161 СК України приходить до висновку, що в інтересах дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід визначити з матір`ю, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але відмовити у визначенні місця проживання за конкретно визначеною адресою, оскільки вона може змінюватися, в залежності від життєвих обставин.

За змістом п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Таким чином, згідно вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 840,80 грн. судового збору.

На підставі ст. ст. 161,171 СК України, керуючись ст. 265 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Майстренко О.М.