г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4642/25
Номер провадження 2/213/2013/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Алексєєва О.В., за участю секретаря судового засідання Довгої А.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/4642/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

Представник позивача Яводчак О.В. звернувся до суду в інтересах позивача з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 тривалий час, а саме з 14 серпня 1995 року по 07 липня 2023 року працював на підприємстві відповідача. Під час виконання своїх трудових обов`язків підпадав під шкідливу дію виробничих факторів, що призвело до виникнення у нього професійних захворювань.

Висновком експертної команди з оцінювання повсякденного функціювання особи від 21 серпня 2025 року позивачу первинно встановлено 65% втрати працездатності та третю групу інвалідності з 24 червня 2025 року.

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, потребою в постійному лікуванні, відбулись негативні зміни в житті позивача від яких він зазнає моральних страждань.

Вважає, що з боку відповідача повинна бути відшкодована позивачу моральна шкода у розмірі 400 000,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Представник відповідача надала відзив, де просила в позові відмовити, зазначила, що записи в трудовій книжці позивача про підтвердження права на пільгове пенсійне забезпечення підтверджують, що позивач був обізнаний, що він зайнятий на робочому місці зі шкідливими умовами праці, що дає йому право на пенсію за віком на пільгових умовах.За показниками факторів виробничого середовища та трудового процесу робоче місце позивача - машиніст екскаватора в кар`єрі слід вважати з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, що відповідає Списку 1 для призначення пенсії на пільгових умовах. Вказує, що позивач чітко усвідомлював, що виконувана ним робота пов`язана з безпосереднім впливом шкідливих факторів виробничого середовища на організм працюючого. Позивач, знаючи про погіршення стану свого здоров`я свідомо погіршував стан свогоздоров`я. Також зазначає, що позивач звільнився за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, а не за станом здоров`я. Отже, відповідач у відносинах з позивачем діяв правомірно, добросовісно, що виключає підстави для відшкодування моральної шкоди. Тому покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли така шкода була викликана протиправною поведінкою осіб та за наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та моральною шкодою. Позивачеві встановлено ІІІ групу інвалідності. Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Отже позивач не позбавлений можливості з помірним обмеженням життєдіяльності провадити різні види трудової діяльності. Просить суд врахувати, що професійна втрата працездатності встановлена позивачу 21 серпня 2025 року, а звернення до суду відбулося 01 вересня 2025 року, тобто всього через декілька днів, що фактично свідчить, що моральні страждання не можуть бути тривалими у цьому випадку. Окрім того, позивачу встановлена дата повторного оцінювання відсотка непрацездатності 01 вересня 2026 року, що підтверджує той факт, що лікарі не виключають імовірність покращення стану здоров`я позивача. Заначає, що медичний висновок про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди.У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують психологічний стан позивача, а тому розмір моральної шкоди, що заявлений до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, що не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості. Також, просить врахувати вплив зовнішніх факторів, що суттєво впливає та погіршує фінансовий стан відповідача. Серед таких чинників є висока вартість електроенергії та її доставлення, високі залізничні тарифи на доставлення продукції у порт, високі портові збори (більш як удвічі вищі, ніж в аналогічних портах Європи), логістичні проблеми через воєнні дії тощо. Вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 400 000,00 грн не відповідає вимогам розумності та справедливості, а сама вимога до відповідача про відшкодування моральної шкоди є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, вимоги позивача щодо визначення порядку оподаткування моральної шкоди за рішенням суду не підлягають задоволенню.

В судове засідання сторони не викликались.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

01 вересня 2025 року позовна заява надійшла до суду.

04 вересня 2025 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Із копії трудової книжки ОСОБА_1 видно, що він з 23 червня 1995 року слюсарем по ремонту автомобілів в цеху технологічного автотранспорту Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату, з 14 серпня 1995 року переведений в цех технологічного автотранспорту водієм всіх марок дизельних автомобілів. З 01 квітня 2008 року працював водієм автотранспортних засобів на вивезенні гірничої маси з кар`єру у ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». Звільнився 07 липня 2023 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст.38 КЗпП України.

Відповідно до інформаційної довідки №БС/3.1/2299423 від 06 листопада 2023 року про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання - умови праці позивача відносились до ступеню "Шкідливі".

21 травня 2025 року позивачу встановлено професійне захворювання, а саме: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебрально-периферичної ангіодистонії, ускладнений гіпертонічною хворобою І стадії, 1 ступеня, СН ст.А. Ризик 2, з частими акроангіоспазмами та трофічними порушеннями на кистях. У поєднанні з синдромом полірадикулонейропатії на шийному (С6, С7) та попереково-крижовому (LS, S1) рівнях з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на фоні протрузії міжхребцевих дисків C5-C6-C7, L3-L4-L5, гриж дисків CS-C6, L3-L4-L5-S1. Помірний парез розгиначів правої стопи, стійкий больовий і м?язово-тонічний синдроми, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), періартрозу ліктьових та колінних суглобів (ПФ першого ступеня). Діагноз встановлений ВП «УНПМЦ професійного здоров`я НУОЗ України імені ПЛ Шупика».

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24 червня 2025 року проведено розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання. Стаж роботи позивача у цеху в умовах впливу шкідливих факторів 28 років.

Згідно із пунктами 17, 18 Акту професійне захворювання виникло за таких обставин: ОСОБА_1 працюючи в ПРАТ "ІНГЗК" водієм автотранспортних засобів, зайнятого повний робочий день на вивезенні гірничої маси із кар`єру, виконував роботи з керування автомобільними транспортними засобами, забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації автотранспортних засобів в кар`єрі, протягом тривалої дії підпада впід вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації. Причиною виникнення хронічного захворювання визнано вібрацію загальну транспортну: еквівалентний корегований рівень віброшвидкості на 4-5 дБ перевищував допустимий рівень та складав 111-112 дБ при гранично допустимому 107 дБ та еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 13 дБ перевищував допустимий рівень та складав 78 дБ при гранично допустимому 65 дБ згідно з вимогами ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації».

При первинному огляді рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціювання особи свід 21 серпня 2025 року ОСОБА_1 встановлено 65% втрати професійної працездатності з 24 червня 2025 року та третю групу інвалідності з повторним переоглядом 01 вересня 2026 року.

З 10 січня 2024 року по 19 січня 2024 року, з 08 жовтня 2024 року по 22 жовтня 2024 року, 16 жовтня 2024 року, з 25 лютого 2025 по 10 березня 2025 року, з 01 травня 2025 по 15 травня 2025 року, 21 травня 2025 року позивач проходив лікування з приводу професійних захворювань, що підтверджується медичною документацією.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Стаття 173 КЗпП закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої з 24 червня 2025 року - 65% та третьої групи інвалідності з повторним переоглядом 01 вересня 2026 року.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійних захворювань, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю їх вини, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло внаслідок того, що рівень вібрації загальної транспортної, перевищував гранично допустимий.

Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та його шкідливого впливу на його здоров`я - відповідачем не надано.

Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійних захворювань.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155, ратифікованою Україною законом №3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.

Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Встановлено, що внаслідок професійних захворювань позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПРАТ «ІНГЗК», яким було допущено перевищення показників шкідливості на робочому місці позивача, що підтверджено рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціювання особи щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійних захворювань.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення з 24 червня 2025 року 65% ступеню втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності з повторним переоглядом, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 300 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я.

Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку суд зазначає таке.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Подібні правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490 св 21).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст. 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 300 000,00 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 3 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст. ст. 23 , 1167, 1168 ЦК України,

ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ст. ст. 7, 12, 13, 19, 79-81, 89, 137, 141, 247 ч.2, 258, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок без утримання податку з доходу фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" в дохід держави судовий збір у сумі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , юридична адреса: вул. Рудна, 47, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Дата складення повного тексту судового рішення 31 жовтня 2025 року.

Суддя О.В. Алексєєв