ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря: Триполець В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2025 року

та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В :

15 листопада 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.09.2024 року АТ КБ «Приватбанк» автоматично безпідставно списало грошові кошти з карткового рахунку позивача у розмірі 26495,72 грн для погашення заборгованості по картці. Безпідставність списання грошових коштів з картки позивач обґрунтовує тим, що 26.01.2017 ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що банк на підставі заяви б/н від 24.06.2011 року надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 7500, грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач свої зобов`язання не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 31.12.2016 становить 52478,52 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2017 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2018 зазначене рішення скасовано, в задоволенні вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 26495,72 грн, 3% річних у розмірі 180,59 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000 грн (а.с. 1-11).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 26495 (двадцять шість тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 72 коп., 3% річних в сумі 108 (сто вісім) гривень 59 коп., у відшкодування моральної шкоди 4000 (чотири тисячі) грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1211 (однієї тисячі двісті одинадцять) гривень 20 коп (а.с. 123-131).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 16 квітня 2025 року стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень (а.с. 189-192).

Не погодившись із такими судовими рішеннями, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судових рішень, які ухвалені без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, та скасувати додаткове рішення суду, яким відмовити у стягненні судових витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що доводи позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів є необґрунтованими, оскільки між сторонами існують кредитні правовідносини. Позивачем не доведено наявності моральної шкоди та підстави для її відшкодування. Крім того, судом не враховано критерії розумності розміру судових витрат виходячи з конкретних обставин справи № 205/15669/24. Стягнута сума судових витрат є значно завищеною враховуючи, що справа не складна, розглядалася за правилами спрощеного провадження та сума позову складає 26495 грн. 72 коп. (а.с.203-208).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2017 заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/501/17 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24 червня 2011 року станом на 31 грудня 2016 року в сумі 52478,52 грн. (п`ятдесят дві тисячі чотириста сімдесят вісім гривень п`ятдесят дві копійки), яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 7074,33 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 39629,02 грн.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2800,00 грн.; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 2475,17 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

04.12.2018 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено (а.с. 42-42 зворот). Постанова не оскаржувалась, є такою, що набрала законної сили.

Представником відповідача надано копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, підписану 24.06.2011 ОСОБА_1 (а.с.68), анкету-опитувальник клієнта-фізичної особи, підписану 23.03.2022 ОСОБА_1 (а.с.72), заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, підписану 23.03.2022 ОСОБА_1 , (а.с.70-71) та паспорт споживчого кредиту із строком дії до 07.04.2022, підписаний 23.03.2022 ОСОБА_1 (а.с.69), а також фотографію ОСОБА_2 із двома банківськими картками (а.с.67).

Згідно з виданою АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 випискою по витратам по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC5 від 23.03.2022 за період 22.09.2024 - 22.09.2024 вбачається списання банком 22.09.2024 о 09:04 грошових коштів у сумі 26 495,72 гривень, а саме:

-23 295,15 гривень з рахунку НОМЕР_1 з призначенням платежу «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 52**47»;

-3200,57 гривень з рахунку НОМЕР_1 з призначенням платежу «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_3 » (а.с.26).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, спираючись на такі загальні засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність, виходив з того, що відповідачем, при відсутності договірних кредитних відносин з позивачем та правових підстав, були безпідставно списані кошти з ОСОБА_1 в сумі 26 495,72 грн в якості погашення простроченої заборгованості, у стягненні якої банку було відмовлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2018 у справі № 205/501/17. У матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем коштів чи їх частини на рахунок позивача станом на дату розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу АТ КБ Приватбанк залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2025 року без змін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виконання умов договору, а саме сплачених в якості погашення кредиту коштів банком не були надані: первинні платіжні документи, що підтверджують сплату Позичальником заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по кредиту та нарахованих із зазначенням призначень проведених платежів (нарахування/погашення боргу по кредиту, відсоткам, комісії, пені, штрафів тощо). Тобто, вищезазначене свідчить про безпідставне списання коштів без достатніх правових підстав.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Як вбачається з виписки за 22.09.2024 за договором SAMDNWFC5 від 23.03.2022 року станом на 22.09.2024 року з позивача було автоматично списано грошові кошти для погашення простроченої заборгованості по карті 52**47 у сумі 23 295,15 грн, а також по карті 88**89 у сумі 3200,57 грн (а.с. 26).

Відповідно до зазначеної виписки по рахунку в деталях операцій не зазначено операцій з ознакою оплата кредиту, оплата відсотків за користування кредитом. Тобто, списання проводилося банком примусово, та без зазначення правових підстав.

Таким чином, зібраними у справі доказами та встановленими обставинами підтверджено безпідставне набуття відповідачем належних позивачеві коштів, які Банк зобов`язаний повернути. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову щодо стягнення з АТ КБ ПриватБанк на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів у сумі 26495,72 грн., 3% річних в сумі 108,59 грн., у відшкодування моральної шкоди 4000 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено у відзиві на позовну заяву та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Доводи АТ КБ ПриватБанк в апеляційній скарзі про те, що позивачем не надано доказів наявності моральних страждань, пов`язаних з визнанням дій відповідача незаконними та наявності причинного зв`язку між діями відповідача і станом здоров`я позивача та його душевними стражданнями, хвилюваннями, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції, встановивши наявність порушення права власності позивача, враховуючи положення ст. ст. 23 та 1167 ЦК України та беручи до уваги обов`язок банку перевіряти та контролювати підстави списання грошових коштів з рахунків клієнтів, тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення його можливості належного свого утримання та розпорядження коштами за власними життєвими потребами, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, звернення до суду за захистом порушеного права, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 4000,00 грн., який не призведе до його збагачення, а буде достатнім для відновлення його порушених прав.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Розглядаючи доводи апеляційної скарги стосовно завищеного розміру витрат на правничу допомогу апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за власною ініціативою ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Матеріалами справи встановлено, що правову допомогу ОСОБА_1 у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги представником №234 від 30.06.2023 року, додатковою угодою №1 від 30.06.2024 року, додатковою угодою №2 від 01.11.2024 року надавала адвокат Ключенкова Х.В.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Ключенкова Х.В. надано акт №1 від 13.11.2024 року на суму 12 000,00 грн, акт №2 від 03.02.2025 року на суму 2000,00 грн, акт №3 від 07.02.2025 року на суму 3000,00 грн, квитанцію від 04.11.2024 року на 3000 грн, квитанцію від 13.11.2024 року на 3000 грн, квитанцію від 16.12.2024 року на 4000 грн, квитанцію від 09.01.2025 року на 2000 грн, квитанцію від 04.02.2025 року на 2000 грн, квитанцію від 13.02.2025 року на 3000 грн, з яких вбачається, що адвокатом Ключенковою Х.В. надані послуги на суму 17000 грн, які були повністю оплачені позивачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу є обґрунтованою, документально підтвердженою. Враховуючи, що спір виник у зв`язку з не підтвердженим правовими підставами списанням з рахунку позивача особистих грошових коштів, відсутність активних дій відповідача щодо з`ясування підстав списання коштів та врегулювання спору, неподанням витребуваних судом доказів, необхідних для вирішення спору, без зазначення причин їх неподання, суд дійшов висновку про доцільність стягнення вказаних витрат в сумі 17000,00 грн. з відповідача, задовольнивши заявлену суму до стягнення.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судові рішення, які відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати АТ КБ «ПриватБанк» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2025 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2025 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2025 року.

Судді: