Номер провадження: 22-ц/813/6244/25
Справа № 503/574/25
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 травня 2025 року у складі судді Вороненка Д.В.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила встановити факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території села Французька (нині село Лисогірка), Кодимського району Одеської області, яке на той момент входило до складу Молдавської автономної Радянської Соціалістичної Республіки (МАССР) в період з 01.01.1940 по 28.06.1940.

Вимоги обґрунтовані тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Французьке (нині Лисогірка), Кодимського району Одеської області, яке на той момент входило до складу Молдавської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки. З моменту народження і до 1954 року вона постійно проживала у зазначеному населеному пункті разом зі своїми батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У 1954 році вступила до педагогічного училища в м. Балта та виїхала, однак щороку навідувалась до батьків, які до своєї смерті проживали в с. Французьке (нині Лисогірка) Кодимського району Одеської області. Водночас заявник зазначає, що відповідно до законодавства Республіки Молдова, вона, а також її нащадки, має право на набуття громадянства Республіки Молдова внаслідок свого проживання до 28 червня 1940 року на території МАРСР. Однак, вжитими нею заходами не вдалося отримати документів про факт її проживання на відповідній території у згаданий вище період часу. У зв`язку з чим заявник, з метою пред`явлення судового рішення до Консульства Республіки Молдова для набуття громадянства Республіки Молдова, подав до суду вказану заяву.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та мотивування його висновків

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до чинного законодавства України не передбачено права набуття громадянами України ще громадянства іншої держави, а відтак суд не вбачає того, що внаслідок встановлення факту, про який заявник просить суд, вона отримає можливість скористатися правом, яке надане їй відповідно до чинного законодавства України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 травня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву про встановлення факту.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення має дискримінаційні наслідки для неї та її нащадків, оскільки відмова у встановленні вищезазначеного факту позбавляє їх права подачі відповідної заяви до консульської установи республіки Молдови для подальшої реалізації прав, які можуть бути гарантовані Республікою Молдова з метою уникнення негативних наслідків для її родини через збройну агресію рф проти України. Позиція суду першої інстанції суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.09.2024 у справі №990/163/23, у якій вказано, що чинне законодавство України не містить прямої заборони подвійного громадянства, а лише передбачає можливість втрати громадянства за умови активних дій особи щодо набуття іншого громадянства. Тобто встановлення факту її проживання на території МАРСР у період з 01.01.1940 по 28.06.1940 не є автоматичним набуттям громадянства іншої держави та не свідчить про відмову від громадянства України. Факт її проживання в с. Французькае (нині село Лисогірка), Кодимського району Одеської області, яке в період з 01.01.1940 по 28.06.1940 включно входило до складу МАРСР, підтверджується доказами, які знаходяться в матеріалах справи, однак в оскаржуваному рішенні, суд не навів підстав для визнання цих доказів неналежними або недопустимими.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заявник причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надав.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Французьке МАРСР (Молдавської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки) у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилась дитина дочка ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Французівською сільською радою Кодимського району МАРСР (а.с.7) і копія його нотаріально посвідченої копії від 10.06.1954 (а.с.53 і 48 на звороті).

При цьому, зі змісту копії довідки, виданої старостою Лабушненського старостинського округу та зареєстрованою виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 17.06.2024 № 275 (а.с.10), вбачається та обставина, що колишньою назвою села Лисогірка було Французьке.

За період з 01.01.1940 по 28.06.1940 в Лабушненському старостинському округу (с. Лисогірка) погосподарські книги відсутні, про що свідчить копія довідки (а.с.13), виданої старостою Лабушненського старостинського округу та зареєстрованої виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 24.06.2024 № 13-17/7-56.

В період з 1944 по 1946 роки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в с. Лисогірка Кодимського району Одеської області, що підтверджується копією довідки (а.с.10), виданої старостою Лабушненського старостинського округу на підставі записів у погосподарській книзі за період 1944-1946 роки, номер об`єкта 259, та зареєстрованої виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 17.06.2024 № 275.

05.06.1954 ОСОБА_5 , 1940 року народження, за результатом закінчення навчання повного курсу семирічної школи с. Лисогірка Кодимського району Одеської області в 1954 році, було видано відповідне свідоцтво (а.с.52).

Зі змісту згаданого свідоцтва вбачається та обставина, що при закінченні в 1954 році навчання ОСОБА_5 в семирічної школи с. Лисогірка Кодимського району Одеської області розпочалось в 1947 році, що також було відзначено нею у змісті своєї автобіографії (а.с.54) поданій як один з додатків до її заяви в Балтське педагогічне училище від 15.06.1954.

14.06.1954 Лисогірською сільською Радою депутатів трудящих Кодимського району Одеської області було видано довідку № 327 (а.с.30), згідно якої ОСОБА_5 , 1940 року народження, являється уродженкою і мешканкою села Лисогірка Кодимського району Одеської області.

15.06.1954 ОСОБА_5 , проживаюча в с. Лисогірка Кодимського району Одеської області звернулась до Балтського педагогічного училища із заявою про зарахування її на навчання (а.с.48) та де вона у подальшому навчалася на денному відділенні в період з 01.09.1954 по 30.06.1958 та по закінченню якого отримала диплом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_2 з реєстраційним № 979, про що свідчить довідка видана Комунальним закладом «Балтський педагогічний фаховий коледж» від 05.05.2025 № 459 (а.с.49).

25.01.1960 ОСОБА_5 , 1940 року народження, зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , у зв`язку з чим змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 видане Івашківською сільською Радою депутатів трудящих Кодимського району Одеської області 25.01.1960, актовий запис № 2.

Також 25.01.1960 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було документовано паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_4 виданим Івашківською сільською Радою депутатів трудящих Кодимського району Одеської області, про що свідчать відповідні відомості внесені до заяви про видачу паспорта (Форма № 1) від 04.06.1979 № 5134U_8A_8_00000909, наданої суду Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області за №8010.14-19977/80.3-25 від 29.04.2025 в порядку, передбаченому ч.2 ст. 294 ЦПК України, у вигляді копії (а.с.39 на звороті).

04.06.1979 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подала заяву про видачу паспорта (Форма № 1) № 5134U_8A_8_00000909, у зв`язку з паспортною реформою, внаслідок чого 06.06.1979 вона була документовано паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_5 , виданим Кодимським РВВС в Одеській області, що підтверджується копією відповідної заяви наданої суду Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області за №8010.14-19977/80.3-25 від 29.04.2025 в порядку, передбаченому ч.2 ст. 294 ЦПК України, у вигляді копії (а.с.39 на звороті).

26.11.1997 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подала заяву про видачу паспорта (Форма № 1) № 5134_27А_1_00003739, у зв`язку з обміном паспорта, внаслідок чого 28.11.1997 року вона була документовано паспортом громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_6 , виданим Кодимським РВ ГУМВС України в Одеській області, про що свідчить копія відповідної заяви наданої суду Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області за №8010.14-19977/80.3-25 від 29.04.2025 в порядку, передбаченому ч.2 ст. 294 ЦПК України, у вигляді копії (а.с.39).

04.02.2008 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подала заяву про видачу паспорта (Форма № 1) № 5134_4_14_00002589, у зв`язку з втратою паспорта, внаслідок чого 11.03.2008 вона була документовано паспортом громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_7 , виданим Кодимським РВ ГУМВС України в Одеській області, про що свідчить копія відповідної заяви наданої суду Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області за №8010.14-19977/80.3-25 від 29.04.2025 в порядку, передбаченому ч.2 ст. 294 ЦПК України, у вигляді копії (а.с.40), а також копія самого згаданого паспорта додана заявником до своєї заяви в суд (а.с.5).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою та другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

У вказаній справі ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила встановити факт її проживання на території села Французьке (нині Лисогірка), Кодимського району Одеської області, яке на той момент входило до складу Молдавської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки (МАРСР) в період з 01 січня 1940 року по 28 червня 1940 року.

Заявниця посилалась на те, що встановлення вказаного факту необхідне їй з метою отримання нею права на набуття громадянства Республіки Молдова.

Оскільки вжитими нею заходами не вдалось отримати документів про факт її проживання на відповідній території в згаданий період, остання вимушена була звертатись до суду із вказаною заявою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Вказаною постановою також встановлено, що суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством України не віднесена до кола спадкоємців за законом).

Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення факту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до чинного законодавства України не передбачено права набуття громадянами України ще громадянства іншої держави, а відтак суд не вбачає того, що внаслідок встановлення факту, про який заявник просить суд, вона отримає можливість скористатися правом, яке надане їй відповідно до чинного законодавства України.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство (частина перша статті 25 Конституції України).

Пунктом 2 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2235-III, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; особа - фізична особа; громадянин України -особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином; міжнародний договір України - міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 2 Закону № 2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; запобігання виникненню випадків безгромадянства.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону № 2235-III громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Питання громадянства України регулюються Конституцією України, цим Законом, міжнародними договорами України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору (стаття 4 Закону № 2235-III).

Статтею 17 Закону № 2235-III визначено, що громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для втрати громадянства України регламентовано статтею 19 Закону № 2235-III, згідно з пунктом 1 частини першої якої підставою для втрати громадянства України є, зокрема, добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.

Згідно із частинами другою та третьою статті 19 Закону № 2235-III положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Отже, чинне законодавство України не передбачає чіткої заборони подвійного громадянства. Так, подвійне (множинне) громадянство de jure в Україні не передбачене на законодавчому рівні, однак існує via facti (до прикладу, одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав).

Разом з тим наявність у повнолітньої особи подвійного громадянства може стати підставою для припинення громадянства України внаслідок його втрати через її активні дії, спрямовані на набуття громадянства іншої держави, що не є позбавленням громадянства України. Можливість змінити громадянство України гарантована чинним законодавством України (частина перша статті 25 Конституції України, пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 2235-ІІІ).

У цьому аспекті варто зауважити, що об`єктивний зміст понять «втрата громадянства», «припинення громадянства», «позбавлення громадянства» полягає у тому, що в результаті особа втрачає свій статус громадянина відповідної держави (правовий зв`язок з державою), однак розрізнюючим у змісті цих понять є те, що вони передбачають різні способи припинення громадянства держави, і це, у свою чергу, підтверджує нетотожність понять «втрата громадянства» та «позбавлення громадянства» в розумінні Конституції України та Закону № 2235-III.

У статті 25 Конституції України закріплено як конституційний принцип щодо «неможливості позбавлення громадянина України громадянства України», так і принцип стосовно «права змінити громадянство».

Добровільне набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави / держав є підставою для втрати ним громадянства України. Водночас цей факт не є підставою для автоматичної втрати громадянства України. Юридичний факт «втрати громадянства» набуває довершеності із постановленням Президентом України відповідного указу.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

На підставі Закону України від 20 вересня 2006 року № 22-VII Україна ратифікувала Європейську конвенцію про громадянство, вчинену 6 листопада 1997 року у м. Страсбурзі та підписану від імені України 1 липня 2003 року у м. Страсбурзі із застереженнями до пункту 2 статті 8 цієї Конвенції.

Згідно з пунктом 1 статті 7 Європейської конвенції про громадянство держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства ex lege або на ініціативу самої держави-учасниці, за винятком, зокрема, випадку добровільного набуття іншого громадянства.

Однак відповідно до пункту 3 цієї статті Конвенції держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства згідно з пунктами 1 і 2 цієї статті, якщо відповідна особа стане внаслідок цього особою без громадянства, за винятком випадків, зазначених у підпункті «b» пункту 1 цієї статті [набуття громадянства держави-учасниці внаслідок шахрайських дій, подання неправдивих відомостей або приховування будь-якого суттєвого факту, що має відношення до заявника].

На підставі Закону України від 11 січня 2013 року № 22-VII Україна приєдналася до Конвенції про скорочення безгромадянства, вчиненої 30 серпня 1961 року у м. Нью-Йорк, яка набрала чинності для України 23 червня 2013 року.

Згідно із частиною першою статті 5 цієї Конвенції якщо законодавство Договірної Держави передбачає втрату громадянства внаслідок будь-яких змін в особистому статусі відповідної особи, таких як вступ у шлюб, припинення шлюбу, узаконення, визнання або усиновлення, така втрата повинна обумовлюватися володінням іншим громадянством або набуттям іншого громадянства.

Вказані правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №990/163/23 від 05.09.2024 року.

Таким чином колегія суддів з урахуванням вищевказаного дійшла висновку, що ОСОБА_1 не позбавлена права змінити громадянство, яке гарантовано їй ч. 1 ст. 25 КУ, п. 4 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про громадянство України».

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території с. Лисогірка Кодимського району в період з 01.01.1940 по 28.06.1940, не є автоматичним набуттям нею громадянства іншої держави та не свідчить про відмову від громадянства України.

Щодо суті заяви про встановлення факту, колегія суддів виходить з наступного.

Так як вбачається з матеріалів справи 01.01.1940 в с. Французьке МАРСР (Молдавської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки) у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилась дитина дочка ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Французівською сільською радою Кодимського району МАРСР (а.с.7) і копія його нотаріально посвідченої копії від 10.06.1954 (а.с.53 і 48 на звороті).

При цьому, зі змісту копії довідки, виданої старостою Лабушненського старостинського округу та зареєстрованою виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 17.06.2024 № 275 (а.с.10), вбачається та обставина, що колишньою назвою села Лисогірка було Французьке.

За період з 01.01.1940 по 28.06.1940 в Лабушненському старостинському округу (с. Лисогірка) погосподарські книги відсутні, про що свідчить копія довідки (а.с.13), виданої старостою Лабушненського старостинського округу та зареєстрованої виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 24.06.2024 № 13-17/7-56.

Таким чином, заявник позбавлена можливості в інший спосіб підтвердити факт проживання на вказаній нею території в період з 01.01.1940 по 28.06.1940.

На підтвердження вказаних обставин заявником було надано ряд доказів, про які було зазначено вище.

В період з 1944 по 1946 роки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в с. Лисогірка Кодимського району Одеської області, що підтверджується копією довідки (а.с.10), виданої старостою Лабушненського старостинського округу на підставі записів у погосподарській книзі за період 1944-1946 роки, номер об`єкта 259, та зареєстрованої виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 17.06.2024 № 275.

05.06.1954 ОСОБА_5 , 1940 року народження, за результатом закінчення навчання повного курсу семирічної школи с. Лисогірка Кодимського району Одеської області в 1954 році, було видано відповідне свідоцтво (а.с.52).

Зі змісту згаданого свідоцтва вбачається та обставина, що при закінченні в 1954 році навчання ОСОБА_5 в семирічної школи с. Лисогірка Кодимського району Одеської області розпочалось в 1947 році, що також було відзначено нею у змісті своєї автобіографії (а.с.54) поданій як один з додатків до її заяви в Балтське педагогічне училище від 15.06.1954.

14.06.1954 Лисогірською сільською Радою депутатів трудящих Кодимського району Одеської області було видано довідку № 327 (а.с.30), згідно якої ОСОБА_5 , 1940 року народження, являється уродженкою і мешканкою села Лисогірка Кодимського району Одеської області.

15.06.1954 ОСОБА_5 , проживаюча в с. Лисогірка Кодимського району Одеської області звернулась до Балтського педагогічного училища із заявою про зарахування її на навчання (а.с.48) та де вона у подальшому навчалася на денному відділенні в період з 01.09.1954 по 30.06.1958 та по закінченню якого отримала диплом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_2 з реєстраційним № 979, про що свідчить довідка видана Комунальним закладом «Балтський педагогічний фаховий коледж» від 05.05.2025 № 459 (а.с.49).

25.01.1960 ОСОБА_5 , 1940 року народження, зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , у зв`язку з чим змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 видане Івашківською сільською Радою депутатів трудящих Кодимського району Одеської області 25.01.1960, актовий запис № 2.

Верховний Суд підкреслював, що у справах про встановлення фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів, суд може брати до уваги всі передбачені законом засоби доказування, серед яких показання свідків, що пояснюється відсутністю письмових доказів, які б посвідчували такі факти (постанова Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 705/928/23).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.06.2025 року у справі №645/7313/23.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцем її народження є с. Французьке МАРСР (Молдавської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки) , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданою Французівською сільською радою Кодимського району МАРСР.

Крім того, матеріалами справи підтверджено наданими позивачкою доказами, що ОСОБА_2 в період з 1944 по 1954 роки проживала та навчалась в с. Лисогірка (Французьке) Кодимського району Одеської області.

Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що в період з 01.01.1940 по 28.06.1940 роки дійсно проживала в с. Лисогірка (Французьке) Кодимського району Одеської області, навіть з урахуванням того, що станом на 28.06.1940 їй було 6 місяців, та остання самостійно не могла змінити місце проживання.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що у вказаний період з урахуванням віку на той час ОСОБА_2 , її батьки проживали в с. Лисогірка (Французьке) Кодимського району.

Встановити факт про який просить ОСОБА_2 щодо її проживання на території села Французьке (нині Лисогірка), Кодимського району Одеської області, яке на той момент входило до складу Молдавської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки (МАРСР) в період з 01 січня 1940 року по 28 червня 1940 року, неможливо, так як це не підтверджено жодними доказами, які могли б стверджувати про даний факт.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, тому підлягають частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови .

В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 травня 2025 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: