УХВАЛА

30 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 209/2265/21

провадження № 61-12810 ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у справі за позовом керівника Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, комунальне підприємство «Дніпродзержинське житлове об`єднання», товарна біржа «Європейська», про повернення нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року керівник Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області звернувся до суду із указаним позовом в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради, у якому просив застосувати наслідки недійсного правочину шляхом повернення нежитлового приміщення № 3, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 104) від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, у задоволенні позову керівника Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради відмовлено.

15 жовтня 2025 року перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Миргородська О. М. подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено, що у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2025 року (на час подання касаційної скарги) - 3 028,00 грн.

Положення пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України передбачають, що у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі щодо повернення нежитлового приміщення, вартість якого становила 329 315,10 грн.

Отже, ціна позову щодо вимог майнового характеру станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірівпрожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*250=757 000).

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи та переоцінки доказів, яким було надано належну оцінку судами попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі заявник посилається на випадки, передбачені підпунктами «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у таких справах підлягають касаційному оскарженню.

Заявник у касаційній скарзі зазначила, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки незаконне вибуття нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади, поза волею власника, за відсутності відповідного рішення про його приватизацію (відчуження) у порядку, передбаченому діючим законодавством, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування та завдає шкоди інтересам держави та громадян. Верховний Суд, враховуючи предмет позову та доводи заявника, викладені у касаційній скарзі, які фактично зводяться до необґрунтованості судових рішень та необхідності переоцінки доказів, що згідно з статтею 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції, з такими твердженнями заявника не погоджується і вважає їх необґрунтованими. Заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, у чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Також заявник посилається на те, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для прокурора, як учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки надання Верховним Судом правової оцінки щодо повернення майна, відчуженого не уповноваженою особою на товарній біржі на підставі рішення, прийнятого у порушення вимог законодавства, сприятиме ефективній реалізації прокурором конституційної функції представництва інтересів держави, що є однією з ознак правової держави.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження. Зазначені заявником доводи зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями про відмову у позові та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає загальнодержавне значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчий процес (референдум), обороноздатність держави, її суверенітет, найвищі соціальні цінності, визначені Конституцією України, тощо.

Проте, заявником не доведено, а колегією суддів не встановлено значного суспільного інтересу до справи № 209/2265/21 в контексті наведених вище критеріїв чи її виняткового значення для особи, яка подає скаргу. Поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навела переконливих доводів та не надала відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для прокурора виняткове значення.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в цій справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Правом на апеляційне оскарження Дніпропетровська обласна прокуратура скористалася.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Миргородська О. М. подала касаційну скаргу на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у справі за позовом керівника Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, комунальне підприємство «Дніпродзержинське житлове об`єднання», товарна біржа «Європейська», про повернення нежитлового приміщення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара