Справа № 953/4208/25
Київський районний суд м. Харкова у складі судді Вітюка Р.В.
за участю секретаря судового засідання Лушпай В.О.
учасники справи у судове засідання не з`явились
розглянув у м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області про стягнення грошових коштів
У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі РТЦК), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ОТЦК), в якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти у сумі 37 703,00 грн. Також просить стягнути РТЦК та ОТЦК судовий збір за подання позову у сумі 1 211,20 грн та судові витрати на правову допомогу.
Позовна заява мотивована тим, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення мобілізаційного законодавства постановою РТЦК та накладено штраф у розмір 17 000,00 грн, яка була скасована у судовому порядку. Однак, під час оскарження вказаної постанови вона була передана до примусового виконання і в порядку примусового виконання було стягнуто подвійний розмір штрафу у розмір 34 000,00 грн, виконавчий збір у розмірі 3 400,00 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 303,00 грн. Нормативно обґрунтовано положеннями статей 14, 16, 167, 170, 1212 ЦК України.
Виклад позицій інших учасників справи
12.05.2025 до суду від Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області (далі Казначейство) надійшли пояснення, в яких третя особа просить відмовити у стягненні з державного бюджету витрат виконавчого провадження у сумі 303 грн. розгляд справи просив провидити без представника Казначейства.
Пояснення мотивовані тим, що витрати виконавчого провадження до Державного бюджету не зараховуються, а використовуються територіальними органами Міністерства юстиції саме для покриття витрат органів державної виконавчої служби, згідно зі статтею 42 Закону України "Про виконавче провадження". Матеріали справи не містять доказів зарахування коштів витрат виконавчого провадження до державного бюджету. А тому кошти витрат виконавчого провадження належить стягувати з Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції або Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, оскільки органи ВДВС мають централізовану бухгалтерію і саме на рахунок по спеціальному фонду власних надходжень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що відкрий у Казначействі, зараховуються кошти витрат виконавчого провадження для подальшого використання територіальним органом Міністерства юстиції згідно кошторису.
Відповідачі та інша третя особа Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі ДВС) право на подання відзиву на позов та пояснень не скористались.
Процесуальні дії у справі
Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 09.05.2025 прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив загальне позовне провадження. Залучив до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ДВС та Казначейство. Встановив учасникам справи строки для реалізації своїх процесуальних прав. Призначив підготовче засідання на 05.06.2025.
Підготовче засідання неодноразово відкладалось з метою належного повідомлення усіх учасників справи та надання їх можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема, до 07.08.2025.
Суд ухвалою від 07.08.2025 закрив підготовче провадження у цивільній справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 16.09.2025.
16.09.2025 від представника позивача надійшла заява, в якій просив провести судове засідання за відсутності позивача та його представника та зазначив, що не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі.
Учасники справи у судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. РТЦК було надіслано судову повістку засобами поштового зв`язку, яка отримана ним 22.10.2025, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Інші учасники (представник позивача, ОТЦК, ДВС та Казначейство) повідомлялись шляхом направлення повісток до електронного кабінету та отримані ними 15.10.2025, що підтверджується відповідними довідками суду. Тобто учасники повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином у порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України. Жодних заяв про неможливість розгляду справи до суду не надходило.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша статті 223 ЦПК України).
Суд, враховуючи належне повідомлення учасників справи, клопотання позивача про розгляд справи у його відсутність, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України.
Суд ухвалою від 31.10.2025, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлялись про місце і час судових засідань, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, постановив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідачів згідно з положеннями статей 280, 281 ЦПК України.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до частини другої 247 ЦПК України.
Фактичні обставини, встановлені судом
Позивач оскаржив вказану постанову.
РТЦК звернулось з вказаною постановою до примусового виконання.
Відповідно до постанови старшого державного виконавця від 21.01.2025 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми 37 703,00 грн (а.с. 14).
31.01.2025 державний виконавець ухвалив постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку у погашенням заборгованості в повному обсязі (а.с. 15).
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Предметом розгляду є правовідносини, що склались між сторонами у зв`язку з притягненням позивача до адміністративної відповідальності за порушення мобілізаційного законодавства та подальшого скасування акту РТЦК. Спір у справі стосується стягнення коштів, які було стягнено на підставі скасованої постанови на підставі статті 1212 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Указана норма процесуального права кореспондується з положеннями матеріального права, зокрема, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 по справі № 910/9055/17.
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Відповідно до частини першої статті 296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить Державі Україна. Від імені та в інтересах Держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша, друга статті 326 ЦК України).
Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (частина друга статті 2 ЦК Укарїни).
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
З аналізу наведених норм вбачається, що кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі, яка є рівноправним учасником у цивільних правовідносинах. Відповідно, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин, яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Відповідно до частини першої статті 70 ЦК України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно зі статтею 174 ЦК України Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.
За таких обставин, враховуючи наведене нормативне регулювання, набуття державним бюджетом коштів на підставі акту, який в подальшому було скасовано, є фактично безпідставно набути коштами (підстава, на який було набуто скасовано), а тому такі кошти підлягають поверненню за рахунок коштів державного бюджету, оскільки Держава бере участь у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин через уповноважені органи.
Щодо суб`єктного складу
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).
За таких обставин, суд враховує, що постанова, яка була підставою для стягнення коштів (адміністративного штрафу) і надалі була скасована у судовому порядку була ухвалена саме РТЦК (відповідачем 1), як суб`єктом владних повноважень, який відповідно є належним відповідачем у справі. Водночас ОТЦК (відповідач 2) не ухвалював та не вчиняв жодних дій щодо схвалення, погодження відповідної постанови, а тому не є належним відповідачем у справі. Відповідно, у задоволенні позовних вимог щодо ОТЦК (відповідач 2) належить відмовити, оскільки він не є належним відповідачем у справі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач заявив до стягнення суму у розмірі 37 703,00 грн, складається з: 34 000,00 грн подвійний розмір штрафу (17 000,00 * 2) (оскільки штраф не було сплачено добровільно); 3 400,00 грн виконавчий збір; 303,00 грн витрат виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (Частина сьома статті 27 Закону України "Про виконавче провадження").
У цій справі суд встановив, що у межах виконавчого провадження було стягнуто з позивача суму штрафу у подвійному розмірі (34 000,00 грн) та виконавчий збір (3 400,00 грн), однак постанова на підставі, якої відбулось стягнення надалі була скасована, відповідна, правова підстава для їх стягнення є фактично такою, що відпала, а тому такі підлягають поверненню з державного бюджету.
Водночас Закон України "Про виконавче провадження" не покладає на виконавця обов`язок повертати боржнику стягнуті з нього витрати виконавчого провадження в разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", а саме в зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі судового рішення, яке було в подальшому скасовано (подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24.09.2025 у справі № 917/1130/23).
За таких обставин, суд висновує, що витрат виконавчого провадження в сумі 303,00 грн не підлягають відшкодуванню, оскільки відповідне зобов`язання відсутнє в Законі України "Про виконавче провадження" і вказані кошти не можна вважати безпідставно набутими, оскільки були стягнуті у зв`язку з фактичним виконанням, а тому у вказаній частині позову суд відмовляє. У цій частині приймаються доводи третьої особи.
При цьому суд також враховує, що кошти витрат виконавчого провадження зараховуються на відповідні рахунки Державної виконавчої служби, які компенсують витрати виконавчого провадження. Однак позивач не визначав ДВС відповідачем у справі, що також унеможливлює стягнення відповідних витрат.
Висновки за результатами розгляду заяви
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до РТЦК та ОТЦК про стягнення безпідставно набутих коштів підлягає частковому задоволенню в частині вимог до РТЦК в розмірі 37 400,00 грн, в решті позовних вимог 303,00 грн слід відмовити за необґрунтованості. В частині вимог до ОТЦК суд відмовляє, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Судові витрати
Суд враховує, що у задоволенні позовних вимог до ОТЦК (відповідач 2) слід відмовити, як до неналежного відповідача, а тому судові витрати підлягають відшкодування з РТЦК (відповідача 1).
Питання про розподіл судових витрат (судового збору) між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 265, 354, 355 ЦПК України, суд
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 37 400,00 грн.
3. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) на ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 201,46 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
4. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення грошових коштів.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено та підписано 31.10.2025.
Суддя Роман ВІТЮК