Провадження №22-ц/824/9818/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету України грошової компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів.

На обґрунтування вимог зазначав про те, що Головним слідчим управлінням Міністерства внутрішніх справ України розслідувалось кримінальне провадження № 0010493 про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 206 КК України, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.09.2014.

Під час кримінального провадження 30 вересня 2014 року в 13 год 30 хв. ОСОБА_1 був затриманий в подальшому притягнутий до кримінальної відповідальності, вручено повідомлення про підозру та обвинувальний акт за ч.4 ст.358, ч.3 ст.206 КК України. Згідно вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206 (в редакції станом на вересень 2014 року), ч. 4 ст. 358 КК України ОСОБА_1 виправдано з підстав недоведення, що в діянні останнього є склад кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року вирок залишено без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Таким чином, позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 30 вересня 2014 року до 07 червня 2022 року, з них 4 дні був позбавлений волі, перебував під вартою.

Вказує, що під час досудового розслідування уповноваженими органами було допущено цілу низку брутальних порушень закону, зокрема, безпідставне оголошення підозри, тримання заявника під вартою. Заяви позивача про його непричетність до злочинів до уваги не бралися і фактично не перевірялися.

За таких обставин позивач, відповідно до Конституції та чинного законодавства України, має безперечне право на відшкодування державою шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та тримання під вартою. Необґрунтоване притягнення до кримінальної відповідальності та позбавлення волі, обмеження свободи запобіжним заходом безперечно завдало позивачу значних моральних страждань, призвела до руйнації життєвих планів та порушення нормальних соціальних зв`язків і тепер вимагає від них додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача грошову компенсацію моральної шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду в розмірі 3 000 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 28.03.2025 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване судове рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та додатково до стягнутого судом першої інстанції стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 2 850 000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 02.05.2025 року відповідач - Офіс Генерального прокурора направив апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Просив апеляційний суд судове рішення змінити в частині стягнення моральної шкоди, шляхом зменшення розміру стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням стягнутих на користь ОСОБА_1 коштів за рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13.09.2019 року у справі № 757/31728/19-ц.

Станом на день розгляду справи апеляційним судом відзиви на апеляційні скарги не надходили.

У судове засідання, призначене на 25.09.2025 року, з`явився прокурор.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного:

Судом встановлено, що Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві 29 вересня 2014 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010493 за ч. 4 ст. 358 КК України на підставі заяви директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення ОСОБА_2 про використання його заступником ОСОБА_1 підробленого рішення Тельманівського районного суду Донецької області.

Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві 29 квітня 2014 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0010506 за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі заяви ОСОБА_3 про заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві 29 квітня 2014 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0010506 за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі заяви ОСОБА_4 про заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Головним слідчим управлінням Міністерства внутрішніх справ України 30 вересня 2014 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0000438 за ч. 3 ст. 206 КК України за фактом вчинення заступником директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення ОСОБА_1 протидії законній господарській діяльності Концерну.

У порядку ст. 217 КПК України 02 жовтня 2014 року кримінальні провадження за № 0010493, № 0010500, № 0010506 та № 0000438 об`єднано в одне та присвоєно єдиний номер 0010493.

Досудове розслідування здійснювалось слідчими Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України та процесуальне керівництво забезпечувалось прокурорами Генеральної прокуратури України.

Заступника генерального директора Концерну радіомовлення радіозв`язку та телебачення (далі Концерн РРТ) ОСОБА_1., було затримано 30 вересня 2014 в порядку ст. 208 КПК України.

ОСОБА_1 01 жовтня 2014 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 206 КК України.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року задоволено клопотання про відсторонення ОСОБА_1 від посади до 01 грудня 2014 року.

ОСОБА_1 21 січня 2015 року повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 97440 грн. та звільнено із під варти.

За наслідками досудового розслідування прокурором 28 квітня 2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0010493 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 358 КК України.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року у справі № 0010493, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року, ОСОБА_1 виправдано з підстав недоведення, що в діянні останнього є склад кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 01.10.2014 року по 07.06.2022 року, а саме від часу повідомлення йому про підозру по день постановлення ухвали Київського апеляційного суду від 07.06.2020 року, якою залишено без змін вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року.

За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з держави України моральної шкоди позивачу у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Обидві сторони по справі фактично погодились з таким висновком по справі та оскаржують лише рішення в частині розміру відшкодування тієї шкоди, яка була заподіяна позивачу.

За таких умов перегляд справи здійснюється лише в цій частині, а саме визначення розміру відшкодування.

Порядок і розмір відшкодування шкоди визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

Основна позиція прокуратури полягала в тому, що позивачу вже було присуджено відшкодування завданої шкоди в іншій справі у зв`язку з іншим притягненням до кримінальної відповідальності.

Дана позиція не може бути прийнята судом, фактично вона суперечить самій основі деліктного зобов`язання, яке передбачає самостійне відшкодування конкретної шкоди, завданої конкретними незаконними діями, у даному випадку - конкретним безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності .

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина 7 статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роб: (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадах, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повно обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць/перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь- якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Як встановлено вище, розмір мінімального відшкодування вираховується, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час присудження такого відшкодування.

У даному випадку при проведенні розрахунку розмір мінімальної заробітної плати становить 8 000, 00 грн.

Позивач перебував під слідством більше 92 повних місяців.

За таких умов, навіть мінімальний розмір відшкодування повинен складати більше ніж 736 000, 00 грн., відтак позиція прокурора не ґрунтується на вимогах закону.

Вирішуючи питання про конкретний розмір відшкодування, суд має виходити з того, що розмір відшкодування, встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є лише мінімальним, нижче якого таке відшкодування бути не може.

При цьому розмір конкретного відшкодування має визначатися, виходячи з конкретних обставин справи і не може автоматично визначатися на мінімальному рівні.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування в обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані х оцінити їх та визначити конкретний розмір; моральної шкоди, зважаючи на верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження 7643св20).

З точки зору апеляційного суду, при визначенні розміру моральної шкоди, відшкодування якої підлягає на користь позивача , слід виходити з характеру та тривалості завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача та стану здоров`я, переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, часу, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

З огляду на наведене, аналізуючи судову практику в подібних правовідносинах, термін перебування позивача під слідством більше 92 місяців, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що розумним та справедливим розміром відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди в даному випадку буде 2 000 000 грн.

Зазначений розмір відповідає обставинам справи з урахуванням практики Верховного Суду у подібних справах, а саме:

- у справі № 359/299/19 (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2025 року) стягнуто 2 000 000 грн моральної шкоди, строк безпідставного перебуванням позивача під слідством - 67 місяців);

- у справі № 203/4715/23 (постанова Верховного Суду від 11 серпня 2025 року) стягнуто 3 000 000 грн моральної шкоди, строк безпідставного перебуванням позивача під слідством - 95 місяців);

- у справі № 522/16318/17 (постанова Верховного Суду від 26 травня 2025 року) стягнуто 1279354,83 грн моральної шкоди, строк безпідставного перебуванням позивача під слідством - 85 місяців).

Зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, обставини справи, з точки зору колегії суддів апеляційного суду відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн є належним, оскільки такий розмір не менший від мінімального, і не більший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону № 266/94-ВР, та не призводить до його збагачення. Такі висновки узгоджуються з практикою Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Доводи скарги прокурора про необхідність зменшення суми відшкодованої моральної шкоди суперечать як Закону № 266/94-ВР, так і усталеній практиці Верховного Суду та ЄСПЛ, оскільки чинне законодавство не визначає фіксованого розміру відшкодування моральної шкоди у справах цієї категорії, а лише передбачає мінімальну межу, яка слугує орієнтиром під час визначення її обсягу.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року змінити, стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000000 (два мільйони) гривень 00 копійок.

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько