Справа №: 398/1323/24
провадження №: 2/398/231/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" жовтня 2025 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого Дубровської Н.М.

з участю: секретаря Тараненко А.Р.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою адвоката Ісмайлової Анни Вікторівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Гулий Андрій Васильович про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивач адвокат Ісмайлової А. В. звернулася до суду в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Гулий А. В. про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль марки «Geely», модель Emgrand 2014 року випуску, колір білий. Вартість придбаного автомобіля, згідно довідки ТОВ «Агенція рішень нерухомості» становить 158 405 грн. У зв`язку з неможливістю досягти домовленості щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у виді транспортного засобу вважає за можливе здійснити розподіл, шляхом стягнення з відповідача коштів в сумі 79202, 50 грн. в рахунок компенсації половини вартості автомобіля, право спільної сумісної власності сторін вважати припиненим з моменту сплати вартості його частки. Крім того, просить стягнути судові витрати.

Представник позивача Ісмайолова А.В. та позивач ОСОБА_1 у судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

Вислухавши представників сторін, відповідача та відповідача, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти.

Предметом позову є грошова компенсація з половини вартості автомобілю, що був придбаний, відчужений відповідачем в період шлюбу, без згоди позивача.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 травня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рішення набрало законної сили 16 червня 2024 року.

Таким чином, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2022 року по день набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили, тобто до 16 червня 2024 року.

З довідки ТОВ «Агенція рішень - нерухомість» за № 130 від 15 лютого 2024 року, середня вартість продажу транспортного засобі марки Geely», модель Emgrand 2014 року випуску, в Україні, згідно «Бюлетень автоварознавця», Перший довідник, ІОЦ СЕУ, Київ та проаналізувавши наявні пропозиції на ринку (інтернет оголошення), складає 4150 доларів США, що у гривневому еквіваленті , за курсом НБУ, складає 158 405 грн.

Відповідно довідки Головного сервісного центру МВС у Винницькій, Черкаській та кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС) Територіальний сервіс МВС № 3542 (ТСЦ МВС № 3542) за № 31/31/3542 від 01 листопада 2024 року, згідно даних НАІС Єдиного державного реєстру МВС за громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано 20.02.2020 року автомобіль ВАЗ 21093, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Як вбачається з довідки Головного сервісного центру МВС у Винницькій, Черкаській та кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС) Територіальний сервіс МВС № 3542 (ТСЦ МВС № 3542) за № 31/31/3542 від 21 червня 2025року, надана інформація витребувана на підставі узвали суду від 22 квітня 2025 року, що згідно бази даних НАІС Єдиного державного реєстру МВС України, 19 травня 2023 року зареєстровано автомобіль марки «Geely», модель Emgrand 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 за громадянином ОСОБА_2 та 12 березня 2024 року перереєстровано на іншого власника.

Отже, вказаний транспортний засіб був придбаний сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, судом встановлено, що спірний автомобіль перереєстровано на іншого власника 12 березня 2024 року, тобто до звернення позивача із позовом до суду, яке мало місце 15 березня 2024 року та у період шлюбних відносин.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Отже, спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу та був відчужений відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі. Доказів про те, що вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю не надано.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1,2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України , обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд критично ставиться до наданих позивачем світлин на яких зображений будинок по АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки «Geely» білого кольору, н.з НОМЕР_2 ., який припарковано біля вказаного вище будинку, на підтвердження перебування транспортного засобу у користуванні, володінні та розпорядженні відповідача, оскільки є неналежними та недопустимими у розумінні процесуального законодавства.

Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що спірний автомобіль був відчужений не в інтересах сім`ї позивачем не надано, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за частку у праві власності на вказаний автомобіль.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі наведеного, ст.ст. 57,60, 63, 69, 70, 71 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Гулий Андрій Васильович про поділ спільного майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 10.10.2025 року.

Суддя: Дубровська Н.М.