Справа № 202/6252/24
Провадження № 2/202/618/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого - судді Мариніна О.В.

за участю секретаря судового засідання Жупій А.В., Пєшкічевій А.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що її матері ОСОБА_8 було надано житлову площу, а саме квартиру АДРЕСА_1 , де з 2001 року були зареєстровані позивач - ОСОБА_1 , 1960 року народження, її мати - ОСОБА_8 , 1932 року народження, дочка - ОСОБА_4 , 1997 року народження, син - ОСОБА_7 , 1986 року народження, сестра - ОСОБА_5 , 1976 року народження та племінниця - ОСОБА_6 , 2001 року народження. ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач - ОСОБА_8 , 1932 року народження померла. Відповідачі, будучі зареєстрованими у квартирі з вересня 2011 року, протягом 13 років, без поважних причин не мешкають за адресом реєстрації, у квартирі відсутні їх особисті речі та майно, комунальні платежі вони не сплачують, втратили інтерес до місця реєстрації, квартирою не цікавляться, а тому, посилаючи на ст. 71-72 ЖК України просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки факт їх реєстрації порушує її права, оскільки вона вимушена самостійно нести матеріальні витрати на утримання квартири, а також перешкоджає оформленню субсидії.

Скориставшись своїм правом відповідач ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнала, звівши свої доводи до того, що жодних доказів про те, що її реєстрації перешкоджає оформленню субсидії та право на неї, позивачкою не надано. Зауважила, що позивачка не є наймачем квартири, на її ім`я ордер не видавався та стороною відповідного договору найму, як то передбачено ЖК України вона не являється. Зазначила, що вона разом із другою відповідачкою, яка є її донькою з початком повномасштабного вторгнення, вимушено покинули домівки та змушені поніверятись у більш безпечних регіонах країни. Проте, не дивлячись на тимчасову відсутність відповідачка не втрачала інтересу до спірної квартири та здійснювала відповідні платежі за спірну квартиру. Також, фактично платежі за спірну квартиру здійснювала Відповідачка ще за життя їх спільної з Позивачкою матері ОСОБА_8 - шляхом перерахування грошових коштів на картку матері.

Окрім того, за час проживання однією сім`єю сестра створювала для неї нестерпні умови для життя: умисно псувала речі, одяг, одного разу повністю порізала нову дорогу шкіряну куртку чоловіка, до смерті матері жодних платежів за спірну квартиру не вносила, в утриманні, ремонті ніякої участі не приймала. Проте після смерті матері та початку війни вона змінила всі замки та не пускає її до житла.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, пояснивши суду що із сестрою не спілкується, комунальні послуги сплачує за себе та двох відповідачів. Стосовно відшкодування понесених витрат до них не зверталася, сума витрачених коштів близько 52 тисячі гривень.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлені вимоги, зазначивши, що відповідачі покинули місце проживання 13 років тому, а не через воєнний стан. Відповідачка не оплачує комунальні послуги, декілька сплат було здійснено нею після звернення до суду. Доказів перешкоджання проживанню у спірній квартирі відповідачем не надано, в той час як підпис начальника ЖЕКу не може вважатися неналежним доказом.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 заперечив проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим. Заявив, що ОСОБА_5 та її донька до 2022 року проживали у спірній квартирі, а потім вимушено покинули домівку. Коли прийшли додому, двері були зачинені. Вважає позбавлення житла надмірним тягарем для відповідача, в той час як позивачем розмір витрат на утримання квартири значно завищений, оскільки більшість комунальних послуг надається за кількістю фактично отриманих послуг чи відповідно квадратних метрів квартири, а не за кількість зареєстрованих в ній.

Відповідач ОСОБА_9 подала суду письмові пояснення, відповідно яких позовні вимоги не визнала з підстав, аналогічних твердженням її матері відповідачки ОСОБА_5 .

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що згідно ордеру № 288, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської Ради депутатів трудящих від 08.08.1960 року ОСОБА_8 надано житлову площу, а саме квартиру АДРЕСА_1 (мовою оригіналу).

Квартира загальною площею 41,85 кв.м. складається з 3-х кімнат загальною площею 55,1 кв.м. (19,8 кв.м., 11,9 кв.м., 10 кв.м.), кухні площею 6 кв.м., коридору площею 3 кв.м., ванної кімнати та туалету площею 3 кв.м., комора 0,6 кв.м та 0,8

На ім`я наймача ОСОБА_8 було відкрито особистий рахунок.

З 07 серпня 2001 року по 09 листопада 2021 року за адресою: кв. АДРЕСА_1 , було зареєстровано 6 осіб а саме: позивач - ОСОБА_1 , 1960 року народження, мати - ОСОБА_8 , 1932 року народження, дочка - ОСОБА_4 , 1997 року народження, син - ОСОБА_7 , 1986 року народження, сестра - ОСОБА_5 , 1976 року народження, та племінниця - ОСОБА_6 , 2001 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач - ОСОБА_8 , 1932 року народження померла, у зв?язку із чим її знято з реєстрації та з 09.11.2021 року у вказаній квартирі зареєстровано 5 осіб, що підтверджуються листами Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради № 10/5-1529 від 28.09.2023 року, 10/5-1530 від 28.09.2023 року.

Відповідно до довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 10/5-1529 від 28.09.23 року та довідки № 10/5-1530 від 28.09.23 року, виданою Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався.

Допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що її сестра та племінниця покинули квартиру добровільно, комунальні платежі не сплачують. При цьому замки нею не змінювалися, а звернень до поліції з приводу перешкоджань у проживанні в квартирі не було.

Допитана в якості свідка третя особа ОСОБА_4 її тітка та двоюрідна сестра покинули квартиру добровільно до 2023 року, комунальні платежі не сплачували, ремонтні роботи не здійснювали. При цьому замки ОСОБА_1 не змінювалися, а звернень до поліції з приводу перешкоджань у проживанні в квартирі не було. Коли хворіла бабуся, то ОСОБА_5 іноді навідувалася, привозила ліки, харчі.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що мати позивачки та відповідача ОСОБА_5 померла у 2021 році. З цього часу ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до квартири не приходили, вона їх не бачила. Чи перешкоджала їх проживанню ОСОБА_1 , хто робив там ремонт та які предмети побуту купляв їй не відомо.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що не знає чи створювала ОСОБА_1 нестерпні умови для проживання відповідачів та чи змінювала замки. ОСОБА_14 приїжджала до матері, один раз вони були в неї у гостях спільно. Відносно догляду за матір`ю зі сторони відповідачки їй невідомо.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або його членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», щоб спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_15 дійсно не проживають у спірній квартирі, однак за встановлених обставин, суд дійшов до переконання, що вони не втратили інтересу до вказаного житла.

Зокрема, як зазначають відповідачі, вони покинули місце проживання вимушено, у зв`язку із запровадженням воєнного стану з 2022 року, що на переконання суду є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації.

При цьому, переконливих доказів на підтвердження відсутності за місцем проживання відповідачів саме з 2011 року, позивачкою не надано.

Так, суд приймає до уваги Акти обстеження домогосподарства, однак вони без сукупності інших доказів достеменно не підтверджують факт не проживання відповідачів з 2011 року.

До того, ж свідок ОСОБА_10 , яка є однією з тих, ким підписано дані Акти, у судовому засіданні пояснила суду, що відповідачки не приходили до квартири після смерті основного наймача матері позивачки. Про наявність інших обставин, зазначених безпосередньо у Актах, свідок пояснила суду, що їй невідомо хто робив там ремонт, які предмети побуту купляв та чиї речі зберігаються у квартирі.

Між тим, судом також встановлено, що після смерті матері між позивачем ОСОБА_1 та її сестрою - відповідачкою ОСОБА_5 , а також племінницею ОСОБА_15 склалися напружені сімейні відносини, що на переконання суду також має вирішальний вплив на можливість спільного проживання.

З наданих відповідачем квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою: кв. АДРЕСА_1 слідує, що нею частково оплачувалися комунальні послуги, які надавалися користувачам вказаної квартири, що також свідчить про наявність в неї інтересу до спірного житла.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи відповідачки стосовно чинення позивачем перешкод у проживанні у спірній квартирі, суд відхиляє, оскільки вони не доведені належними доказами.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачі дійсно тимчасово відсутні за місцем проживання з поважних причин, іншого житла для зміни реєстрації місця проживання не мають, інтерес до спірного житла не втратили.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, а відтак визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Верховний Суд у своїй постанові № 755/13349/16-ц від 24.11.2021 зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою не є законними та виправданим втручанням, а також не відповідає принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, оскільки обмежить у реалізації права власності, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Аргументи позивачки відносно того, що реєстрація відповідачів порушує її права, унеможливлюючи оформлення субсидії та покладає обов`язок самостійного утримання квартири та сплати комунальних платежів, суд відхиляє, оскільки усі повнолітні члени родини наймача несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають з договору найму житла, з чого випливає можливість позивачки стягнути з відповідачів самостійно понесені витрати із зареєстрованих відповідачів.

При цьому суд зважає також, що наразі квартира є неприватизованою та визнання членів родини наймача такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позбавить їх права на участь у приватизації та обмежить у реалізації права власності.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 03 листопада 2025 року.

Суддя О. В. Маринін