Єдиний унікальний номер судової справи: 487/9713/24
Номер провадження 22-ц/812/1709/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

27 жовтня 2025 року м. Миколаїв справа № 487/9713/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Павлюк Світланою Олександрівною, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року, ухвалене у складі головуючої судді Скоринчук К.М., в приміщенні того ж суду у м. Миколаєві, за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (ОКП «Миколаївоблтеплоенерго») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за спожиті послуги теплопостачання,

встановив:

У листопаді 2024 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» звернулось до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувало наступним.

Позивач зазначав, що в опалювальні періоди 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 роки ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії до будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення опалення до будинку на початку опалювальних сезонів.

Свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення позивач виконував в повному обсязі та належним чином, але відповідачами оплата наданих послуг своєчасно та в повному обсязі не проводилась. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в період нарахування заборгованості, були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , а тому зобов`язані оплачувати вартість послуг з централізованого опалення.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів суму боргу за послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2021року в розмірі 25 125, 33 грн, суми на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції 1 491, 67 грн, трьох відсотків річних 655, 31 грн, 41 грн витрат на запит до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та 3 028 грн судового збору.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» 25 125,33 грн. боргу за послуги з централізованого опалення, 1 491,67 грн інфляційних витрат та 655,31 грн 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» суму витрачену на запит до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 41,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» 3028 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що всі відповідачі у спірний період були споживачами теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , будучи зареєстрованими за вказаною адресою, проте не здійснювали оплату за надані послуги з централізованого опалення, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Павлюк С.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати у частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та судових витрат і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 не є власником вказаної квартири, яка була отримана за життя у користування її батьком та його дружиною. З 1983 року відповідачка з`їхала з квартири і з цього часу в ній не проживає. У квартирі в різний час періодично проживали решта відповідачів, квартиранти, які винаймали квартиру і сплачували комунальні платежі. В оренду квартиру здавала ОСОБА_2 .

З 29 вересня 1988 року відповідачка фактично та безперервно проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Змінити адресу зареєстрованого місця проживання відповідач не мала можливості, оскільки власного житла не мала, а для реєстрації місця проживання за фактичною адресою проживання відсутня згода власника житла. Про можливість зареєструвати місце проживання у Миколаївському обласному центрі обліку бездомних громадян відповідачка дізналась лише у серпні 2025 року та 07 серпня 2025 року вимушено зареєструвала своє місцезнаходження за адресою цієї установи.

Заявник зазначала, що усі комунальні послуги з 1988 року відповідачка споживає за вказаною адресою її місця фактичного проживання та не користується послугами теплопостачання та іншими послугами за вказаною позивачем адресою, не має оформленого на її ім`я особового рахунку. Відповідачка не знала про наявність заборгованості за спожиті послуги теплопостачання за спірний період. Ніхто з відповідачів не повідомив заявницю про наявність судової справи та судове рішення.

Позивач будучи обізнаним із заяви ОСОБА_1 про скасування судового наказу про її фактичне проживання не повідомив про це суд, тим самим позбавивши її права подати до суду відзив на позовну заяву. У зв`язку з тим, заявник вважала, що для всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи та їх вирішення необхідно дослідити та оцінити нові обставини та докази, які відповідачка не мала можливості надати до суду першої інстанції, а саме інформацію про фактичне місце проживання відповідача та неотримання нею послуг з централізованого опалення житлового будинку за період з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2021 року.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд судом справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Частина перша статті 8 ЦПК України передбачає, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не було повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОКП «Миколаїоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 .

За такого, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 367 ЦПК України, апеляційний суд приймає додані до апеляційної скарги докази, а саме довідку про проживання ОСОБА_1 , видану Сектором соціально економічного розвитку від 12 грудня 2023 року № 30, акт про (не) проживання особи від 12 грудня 2023 року, Інформацію про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 від 08 серпня 2025 року.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із такого.

З матеріалів справи вбачається, що ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії до буд. АДРЕСА_1 в опалювальних сезонах 2018-2019 роки, 2019-2020 року, 2020-2021 роки, що підтверджується копіями нарядів на підключення опалення до будинку на початку опалювальних сезонів на підставі рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради (а.с. 6-14).

З Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва № 6.15- від 17 травня 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 04 листопада 2024 року були зареєстровані повнолітні: ОСОБА_6 - з 13 серпня 1995 року, ОСОБА_2 з 22 вересня 1992 року, ОСОБА_5 з 15 січня2010 року, ОСОБА_1 з 06 квітня 1990 року, ОСОБА_4 з 13 вересня 2005 року, ОСОБА_3 з 14 лютого 1984 року (ас.с.16).

Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2021 року нараховано 25 125, 33 грн суми боргу за послуги з централізованого опалення, а також 2005, 18 грн - сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 888, 40 грн - три відсотки річних (а.с. 17-18).

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №390325131 від 09 серпня 2024 року убачається, що у реєстрі прав власності на вказану вище квартиру відомості відсутні (а.с.15).

05 серпня 2021 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ по справі № 487/ 4958/21, згідно якого з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» стягнуто в солідарному порядку заборгованість за послуги централізованого опалення за період з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2021 року в сумі 25 125, 33 грн, за період з 01 грудня 2018 по 30 квітня 2021 року індексацію інфляції у розмірі 2005, 18 грн, три проценти річних в розмірі 888, 40 грн, а також судовий збір по 37,83 грн з кожного, який ухвалою того ж суду від 29 грудня 2023 року скасовано.

За змістом довідки про проживання без реєстрації №30 від 12 грудня 2023 року виданої головним спеціалістом сектору соціально-економічного розвитку мкр. Матвіївка ОСОБА_7 , акту про (не) проживання особи від 12 грудня 2023 року, ОСОБА_1 з 29 вересня 1988 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.113). Згідно Інформації про зареєстроване місце проживання №19.04-06/43674/2025 від 08 серпня 2025 року ОСОБА_1 з 07 серпня 2025 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.114).

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статті 13, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-ІV, який діяв до 01 травня 2019, передбачають, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Норми статей 1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ, який набрав чинності 10 грудня 2017 року, визначають, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Кількісний показник комунальних послуг це кількість одиниць виміру обсягу отриманої споживачем комунальної послуги, визначена відповідно до показань вузла обліку та/або вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Норми споживання комунальних послуг кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством.

Плата за абонентське обслуговування це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

Відповідно до статей 7, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

За положеннями статей 67 і 68, 162 Житлового кодексу України наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісячно вносити квартирну плату й плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами. Зазначений обов`язок споживача також передбачений Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21липня 2005року №630 із змінами) та Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами фактично виникли договірні відносини щодо надання позивачем послуг відповідачам з теплопостачання. Позивач надавав такі послуги, а відповідачі прийняли їх та належним чином не виконували свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиті послуги з теплопостачання, які були надані позивачем, внаслідок чого і утворилася заборгованість.

Згідно розрахунку заборгованість з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2021 року включно сума боргу за послуги з централізованого опалення складає 25 125, 33 грн.

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За положеннями статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку заборгованості 3% річних та інфляційних втрат вбачається, що за період з 01 грудня 2018 року по 30 квітня 2021 року нараховано 3% річних у сумі 888, 40 грн та у сумі 2005,18 грн інфляційних втрат.

Відповідачем ОСОБА_1 не спростовано наданий розрахунок заборгованості, який був долучений до матеріалів справи.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи вищенаведені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість перед позивачем за надані ним послуги з постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2021 року, у зв`язку з чим підлягає стягненню у солідарному порядку з ОСОБА_1 разом з іншими відповідачами заборгованість, яка відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 25 125, 33 грн та 1491,67 грн інфляційних втрат та 655,31 грн - три проценти річних.

В апеляційній скарзі не наведено жодних належних та допустимих доказів, які б ставили під сумнів правильність або обґрунтованість зазначеного розрахунку, а також не подано альтернативного розрахунку чи обґрунтованих заперечень щодо його змісту.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 у спірний період не споживала послуг з централізованого опалення, оскільки з 29 вересня 1988 року фактично проживала за адресою: АДРЕСА_3 , не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 , яка хоч і не є співвласником квартири, проте зареєстрована в ній, а відтак є споживачем послуг, що надаються позивачем.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем комунальних послуг являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із частиною третьою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_1 є споживачем послуг, які надає позивач до її помешкання та несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. З огляду на викладене додані до апеляційної скарги вищевказані довідка та акт про фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , на думку колегії суддів, не є безспірними та достатніми підставами для відмови у задоволенні позову ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 .

Рішення суду в частині вирішення вимог ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не оскаржувалося, а відтак не було предметом апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд судом справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Виходячи з зазначеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Щодо судових витрат

Рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом у частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті послуги теплопостачання.

Проте, суд першої інстанції припустився помилки під час розподілу судових витрат між сторонами, а тому в цій частині рішення суду необхідно змінити з таких підстав.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 522/5582/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 745/342/19, від 24 березня 2021 року у справі №462/2077/17.

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У частинах першій та другій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, до який в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (статті 541-544 ЦК України).

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а вразі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.

Отже, судом першої інстанції помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат із солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України).

Отже, якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, законом не передбачено.

Таким чином суд, позбавлений можливості розподілити судовий збір шляхом їх солідарного стягнення з відповідачів у випадку задоволення позову про солідарне стягнення з них заборгованості.

Колегія суддів вважає за необхідне виправити таку помилку суду першої інстанції, стягнувши судовий збір за подання позовної заяви із відповідачів у рівних частках.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 була задоволена частково, оскаржуване рішення скасовано з процесуальних підстав, у справі ухвалене нове судове рішення про задоволення позовних вимог позивача щодо ОСОБА_1 , то відповідачі повинні відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати у суді першої інстанції у розмірі по 504, 66 грн (3 028 грн : 6) кожний.

Витрати позивача на запит до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 41 грн не підлягають стягненню з відповідачів, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення таких витрат позивачем.

Що стосується понесених відповідачкою витрат у суді апеляційної інстанції у вигляді сплати судового збору, то вони колегією суддів не розподіляються, оскільки доводи її апеляційної скарги щодо суті спора були відхилені.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Павлюк Світланою Олександрівною, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги теплопостачання скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення у солідарному порядку боргу за спожиті послуги теплопостачання задовольнити.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» 25 125,33 грн боргу за послуги з централізованого опалення, 1 491,67 грн інфляційних витрат та 655,31 грн 3% річних.

Рішення суду у частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» судові витрати, понесені у судів першої інстанції у розмірі по 504, 66 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 27 жовтня 2025 року.