КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/14024/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16396/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Левенця Б.Б.,

суддів Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Сенюти В.О., у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 1-4).

На обґрунтування заяви зазначав, що між заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_5 було укладено шлюб. У період шлюбу народилися діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після початку війни, мати дітей виїхала за кордон, зокрема, для догляду за своєю матір`ю та майже не підтримує зв`язок із ОСОБА_1 та дітьми, шлюбні відносини фактично припинились.

19.06.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено та нотаріально посвідчено договір щодо реалізації батьківських прав та обов`язків, де визначили місце проживання дітей із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та узгодили обов`язок щоденного піклування про здоров`я, розвиток та побут дітей.

07 серпня 2025 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 754/10747/25 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.

Вказував, що він є військовозобов`язаним, однак з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, вважає за необхідним звернутися до суду із вказаною заявою (а.с. 1-4).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, заінтересовані особи: ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено (а.с. 39-42).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 02 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Гайдаш О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 45-49).

На обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, внаслідок поверхового дослідження судом заяви та застосування практики Верховного Суду, яка не підлягає застосуванню.

Посилався на обставини, що викладені в заяві.

Вказував, що посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22 є помилковим. Зазначав, що 12.02.2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року в справі № 201/5972/22, за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.

19.03.2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою повернула справу № 127/3622/24 та зазначила, що висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту під час виникнення спірних правовідносин, на які не поширювались положення Закону № 3633-ІХ, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом 3633-ІХ, а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі.

Розглядаючи подібну заяву після набрання чинності Законом № 3633-ІХ, яким змінено п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Верховний Суд у постанові від 02.04.2025 року у справі № 127/3622/24 встановивши подібні обставини, за яких особа подала заяву в порядку окремого провадження та мотивувала її тим, що після розірвання шлюбу дитина фактично проживала з нею, місце проживання дитини було визначене із заявником і на неї було покладено всі витрати з утримання та забезпечення дитини, дійшов висновку, що такі обставини є достатніми для підтвердження факту самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків, а факт самостійного виховання та утримання дитини є юридичним фактом, яким можу бути встановлений виключно судом в порядку окремого провадження.

Верховний Суд прямо вказав, що диспозиція закону містить імперативний припис: підстава для відстрочки від мобілізації (або звільнення з військової служби) у випадку самостійного виховання дітей має бути встановлена за рішенням суду, а інший порядок підтвердження такого факту законом не передбачений.

Вказував на те, що суд першої інстанції відмовивши у відкритті провадження, фактично проігнорував вимогу закону та практику Верховного Суду, яка зобов`язує підтверджувати факт самостійного виховання та утримання дітей саме в порядку окремого провадження (а.с. 45-49).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Гайдаш О.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , кожного окремо, повернулись із відміткою працівників пошти про відсутність адресатів за вказаними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 його представник адвокат Гайдаш О.В. підтвердив в суді про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. (а.с. 69-77).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті окремого провадження, виходив із того, що вимога про встановлення юридичного факту, про який просить заявник, передбачає спір про право щодо виховання та утримання дітей, який підлягає вирішенню виключно у позовному провадженні.

Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Якщо встановлення юридичного факту пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, цивільно-процесуальним законодавством передбачено розгляд вимоги про встановлення факту у порядку позовного, а не окремого провадження одночасно з вирішенням спору про право, оскільки не встановивши факт, особа позбавлена можливості довести наявність у неї права, за захистом якого вона звернулась до суду.

Висновок суду першої інстанції обґрунтований з огляду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

За частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам виснує, що в цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такими ж критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дітей. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей, і можливістю у зв`язку з цим отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок:

«Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду».

12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.

19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження № 14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом № 3633-IX, а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі. Наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обгрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими у справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження (п. 44 в ухвали Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі № 127/3622/24, провадження № 14-25цс25).

З урахуванням викладених висновків Великої Палати Верховного Суду та обставин, встановлених у справі, що переглядається колегією суддів встановлено, що 28 серпня 2025 року до суду звернувся ОСОБА_1 із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання ним дітей з метою оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

ОСОБА_1 в своїй заяві посилається на те, що з 2022 року мати дітей ОСОБА_5 , стала проживати окремо від них у зв`язку з необхідністю виїзду за кордон, не підтримує зв`язок із ОСОБА_1 та дітьми, шлюбні між подружжям було розірвано.

19 червня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено та нотаріально посвідчено договір щодо реалізації батьківських прав та обов`язків, де батько і мати визначили місце проживання дітей із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та узгодили обов`язок щоденного піклування про здоров`я, розвиток та побут дітей.

Звертаючись до суду в порядку окремого провадження заявник зазначив, що встановити факт самостійного виховання та утримання дітей необхідно для того, щоб отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Тобто, метою встановлення факту заявник визначив отримання права на відстрочку від мобілізації відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку із самостійним вихованням та утриманням дитини.

Проте встановлення такого факту матиме негативні наслідки для матері дитини, а також потребує дослідження й врахування інтересів дітей.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.

Доведення факту самостійного виховання та утримання дитини пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю дитини материнських обов`язків, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) виховання та утримання дитини не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки у даній справі наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі матері дітей у вихованні та утриманні дітей, та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, і підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Наведене вище узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постановах від 27 березня 2025 року у справі № 353/886/24 (провадження №61-15497св24), від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 (провадження № 61-518св25).

Доводи апеляційної скарги в частині, що висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 201/5972/22 стосуються правовідносин, які виникли до набрання законної сили Законом України № 3633-ІХ від 11.04.2024 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яким було внесено зміни та викладено в новій редакції ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є безпідставними.

Так, зазначена норма закону до набуття чинності Законом № 3633-ІХ від 11.04.2024 року передбачала, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Після набуття чинності вказаним законом п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Отже, як в редакції до 18 травня 2024 року так і в редакції після набуття чинності Законом № 3633-ІХ від 11.04.2024 року не підлягали мобілізації жінки та чоловіки, які самостійно виховували дитину.

Зазначене ніяким чином не свідчить, що з прийняттям Закону № 3633-ІХ від 11.04.2024 року правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22) втратили свою актуальність чи є такими, що не підлягають застосуванню.

При цьому, судом не встановлено об`єктивних підстав для висновку, що застосування вищевказаної норми п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» при встановлені факту, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, має відбуватись саме в порядку окремого провадження.

В даному випадку зміст п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в новій редакції в частині самостійного виховання та утримання дитини за рішенням суду, ніяким чином не протирічить правовим висновкам викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року, відповідно до яких ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини. Такий факт одноосібного (самостійного) виховання та утримання дитини не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду, висловлену у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 є помилковим, оскільки у справі, яка розглянута судом касаційної інстанції, позивачкаперебувала на військовій службі за контрактом у військовій частині та мала намір звільнитись із військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», отже фактичні обставини і правовідносини у вказаній справі не є подібними до правовідносин у даній справі. У цій справі суд касаційної інстанції розглядав питання про звільнення з військової служби одинокої матері, яка самостійно виховувала дитину та проходила військову службу за контрактом (ст. 26 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

У справі що переглядається, предметом поданої заяви є встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей заявником з метою отримання відстрочки від мобілізації ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що Велика Палата Верховного Суду не відступала від правових висновків, викладених у постановівід 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, а колегією суддів при розгляді цієї справи не встановлено правових підстав відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За встановлених у цій справі обставин факт самостійного виховання та утримання дитини чоловіком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, та свідчать про неправильне тлумачення заявником норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 27 жовтня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов