Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/525/25
Єдиний унікальний №733/1622/25
Рішення

Іменем України

20 жовтня 2025 року м. Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі головуючого судді Овчарика В.М.,

за участю секретаря Пікуль Л.К.,

представника позивачки Денисенка С.В.,

представника відповідачів Чернігівської обласної прокуратури та

Прилуцької окружної прокуратури Гнип Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ічня у режимі відеоконференції за правилами загального провадження цивільну справу за позовом адвоката Денисенка Сергія Вікторовича, поданим в інтересах ОСОБА_1 , до Чернігівської обласної прокуратури, Прилуцької окружної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

установив:

У серпні 2025 року адвокат Денисенко С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Чернігівської обласної прокуратури, Прилуцької окружної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що слідчим відділенням Ічнянського ВП Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження № 0000333 від 01 липня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України. У рамках даного кримінального провадження 30 червня 2017 року слідчим за погодженням з прокурором Прилуцької місцевої прокуратури Манчуківській М.О. було вручене письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України. 30 серпня 2017 року обвинувальний акт був переданий на розгляд до Ічнянського районного суду Чернігівської області (судова справа № 733/1363/17). 05 липня 2022 року вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області позивачку визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченню за ч. 1 ст. 203-2 КК України та виправдано у зв`язку з недоведенням вчинення нею кримінального правопорушення. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року апеляційну скаргу прокурора Прилуцької окружної прокуратури Чернігівської області залишено без задоволення, а вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року - без змін. Тобто, під слідством та судом ОСОБА_1 перебувала з часу повідомлення про підозру 30 червня 2017 року по дату набрання законної сили вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року, який був залишений без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року, тобто 93 місяці 17 днів. Вважає, що під час незаконного перебування під слідством та судом позивачці було завдано значних моральних страждань, що призвело до порушення протягом тривалого часу її нормальних життєвих зв`язків, яке супроводжувалося емоційними переживаннями, стражданнями, викликаними психічним впливом безпідставно ініційованого стосовно неї кримінального переслідування. Необхідність захищатися від висунутого їй обвинувачення відволікало останню від своїх звичних справ, відбирало час та зусилля, які вона могла прибілити собі та своїй сім`ї, перешкоджало реалізації своїх звичок і бажань, що також впливало на погіршення відносин у сім`ї та з оточуючими людьми і створювало негативні наслідки. З урахуванням викладеного представник позивачки просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивачки 1 029 233,33 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді від 07 серпня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 39); 26 серпня 2025 року представником ГУНП в Чернігівській області подана заява про залучення до участі в справі у якості співвідповідача ДКСУ (а.с. 77-78), у задоволенні якої ухвалою суду від 03 вересня 2025 року було відмовлено (а.с. 97-98); ухвалою суду від 03 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 103); 19 вересня 2025 року представником відповідача ГУНП в Чернігівській області Роєнком О.В. подане клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконферненції (а.с. 108), яке було задоволене ухвалою суду від 17 вересня 2025 року (а.с. 110); 22 вересня 2025 року представником позивачки Денисенком С.В. подане клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконферненції (а.с. 111), яке було задоволене ухвалою суду від 22 вересня 2025 року (а.с. 113); 13 жовтня 2025 року представником позивачки Денисенком С.В. подане клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконферненції (а.с. 131), яке було задоволене ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року (а.с. 133).

Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідно до відзиву, поданого Прилуцькою окружною прокуратурою 21.08.2025 року (а.с. 50-53), остання позов не визнає з посиланням на те, що позивачкою не надано жодного судового рішення, яким би дії службових осіб Прилуцької окружної прокуратури були визнані незаконними та будь-яких належних доказів на підтвердження отриманих нею моральних страждань. Не підтверджено наявність у діянні Прилуцької окружної прокуратури складу цивільно-правового порушення. Разом із тим, визначений позивакою розмір моральної шкоди у сумі 1 029 233,33 грн є необґрунтованим та проведеним на особисте переконання позивача, жодним чином не підтверджений ні законом, ні доказами. Прилуцька окружна прокуратури не є юридичною особою, а структурним підрозділом Чернігівської обласної прокуратури, а тому не є належним відповідачем по справі.

Відповідно до відзиву, поданого Чернігівської обласною прокуратурою 25.08.2025 року (а.с. 65-69), остання позов не визнає з посиланням на те, що позивачкою не надано будь-яких належних доказів на підтвердження отриманих нею моральних страждань, не підтверджено наявність у діянні прокуратури складу цивільно-правового порушення. Разом з тим, позивачкою невірно обраховано, у випадку підтвердження заподіяння моральної шкоди, гарантований державою мінімальний розмір відшкодування, а саме з розрахунку 11 000 грн за 93 місяці та 17 днів, хоча згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» 01.01.2025 року мінімальна заробітна плата становила 8 000 грн, а тому саме з цієї суми повинна обраховуватися моральна шкода. Розмір вказаної позивачкою моральної шкоди 1 029 233,33 грн є необґрунтованим та призведе до її збагачення за рахунок коштів державного бюджету, що є неприпустимим. Крім того, надмірна тривалість судового розгляду пов`язана, у тому числі, з діями самої позивачки та її захисника.

Відповідно до відзиву, поданого представником ГУНП в Чернігівській області 26.08.2025 року (а.с. 85-87), останній позов не визнає з посиланням на те, стороною позивачки не надано жодних доказів обгрунтування моральної шкоди, не зрозуміло з яких міркувань виходила позивачка, визначаючи розмір моральної шкоди, у тому числі якими саме діями, якої саме службової особи спричинено моральну шкоду.

Згідно відповіді на відзив Прилуцької окружної прокуратури (а.с. 60-61) представник позивачки Денисенко С.В. зазначив, що вказані у відзиві аргументи відповідача не заслуговують на увагу. Так, судове рішення, яким би дії службових осіб Прилуцької окружної прокуратури були визнані незаконними, по даній категорії справ не вимагається, а підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури є наявність оправдувального вироку стосовно позивачки. Твердження відповідача про те, що Прилуцька окружна прокуратури є неналежним відповідачем є недоречним, оскільки боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держави Україна, яка бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, а тому у даному випадку такими є органи прокуратури та поліції. Необгрунтованим є також заперечення прокуратури щодо завданої моральної шкоди та визначеного розміру її відшкодування, оскільки враховуючи конкретні обставини справи, у тому числі значну тривалість кримінального переслідування та висунення безпідставних звинувачень у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначений позивачкою розмір відшкодування є несуттєво більший за мінімально гарантований законом, а тому відсутні підстави вважати, його завищеним.

Відповіді на відзив Чернігівської обласної прокуратури та ГУНП в Чернігівській області від позивачки та її представника не надійшло.

Пояснень щодо відповіді на відзив представника позивачки від Прилуцької окружної прокуратури не надійшло.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав.

Позивачка у судове засідання не з`явилася.

Представник відповідачів Чернігівської обласної прокуратури та Прилуцької окружної прокуратури Гнип Я.О. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзивах на позов.

Представник відповідача ГУНП в Чернігівській області у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 30 червня 2017 ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України (а.с. 5-7).

Обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 20000333 від 01 липня 2016 року по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 203-2 КК України було складено 29 серпня 2017 року (а.с. 9-11), який у цей же день був направлений для розгляду до Ічнянського районного суду Чернігівської області (а.с. 8).

Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року (а.с. 12-17), залишеного в силі Чернігівським апеляційним судом від 16 квітня 2025 року (а.с. 18-35), який набрав законної сили, ОСОБА_2 виправдано за ч. 1 ст. 203-2 КК України у зв`язку з недоведенням вчинення нею вказаного кримінального правопорушення.

Згідно вимоги про судимість ОСОБА_2 раніше не судима (а.с. 26).

Згідно свідоцтва про шлюб 18 липня 2023 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 , після чого їй було присвоєно прізвище ОСОБА_4 (а.с. 29).

Остання має на утриманні двох неповнолітніх дітей (а.с. 27-28).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Далі-Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно ст. 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень, що містить пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Як було зазначено вище ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 203-2 КК України у зв`язку з недоведенням вчинення нею вказаного кримінального правопорушення.

За таких обставин позивачка ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому позивачка була незаконно піддана кримінальному переслідуванню з пред`явлення їй підозри 30 червня 2017 року і до постановлення ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальна заробітна плата у 2025 році з 1 січня установлена в розмірі 8 000 грн.

Кримінальне переслідування рахується судом з 30 червня 2017 року по 16 квітня 2025 року, що становить 93 місяці 17 днів, у зв`язку з чим розмір відшкодування моральної шкоди позивачці не може становити менше 748 533,33 грн ((8 000 грн:30 днів х 17)+ 8 000 грн х 93 місяці)).

Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 199/1800/22 (провадження № 61-12515св22).

Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Маруценко проти України , Шаповалова проти України, Волчкова проти України, Соболев проти України, Омеляненко проти України, Скороход проти України, Щуров проти України, Жужа проти України, Пономаренко проти України, Махонько проти України, Сверчков та Сверкова проти України, Ларіонов проти України, Черниш проти України, Паламарчук проти України та Крижанівський проти України встановлено порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з незабезпеченням національними судами розгляду справи в розумний строк. Аналогічно у справі Маруценко проти України Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 13 Право на ефективний засіб юридичного захисту Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з відсутністю у заявника ефективного засобу юридичного захисту від порушення його права на розгляд справи протягом розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Суд враховує, що надмірна тривалість кримінального провадження сама по собі вже здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23).

Аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що тривалість кримінального провадження державними органами щодо позивачки поза розумним сумнівом призвела до її моральних страждань, зумовлених невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та суду та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність через це, що є підставою для відшкодування їй моральної шкоди.

Разом з тим складові елементи для цивільно-правової відповідальності у виді шкоди, протиправних діянь осіб, які завдали шкоди, причинного зв`язку між ними, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду цієї справи, а саме особами державних органів, які були ініціаторами заведення кримінального провадження та його підтримання, при цьому судове рішення, яким би дії службових осіб відповідачів були визнані незаконними, по даній категорії справ не вимагається, а підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури є наявність оправдувального вироку стосовно позивачки.

З урахуванням викладеного суд, визначаючи розмір морального відшкодування, керуючись принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості, беручи до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивачка, перебуваючи під слідством та судом більше семи років за особливо тяжкий злочин, що позбавило її можливості у повній мірі приділити увагу собі та своїй сім`ї, стало перешкодою для реалізації своїх звичок та бажань, вплинуло на погіршення відносин у сім`ї та з оточуючими людьми, характер пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, врахувавши засади верховенства права, вважає, що на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України слід стягнути 850 000 грн моральної шкоди.

На думку суду, саме такий розмір відшкодування буде достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її збагачення.

Таким чином позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Суд відхиляє доводи Чернігівської обласної прокуратури, Прилуцької окружної прокуратури та ГУНП в Чернігівській області про те, що позивачкою не надано будь-яких належних доказів на підтвердження отриманих нею моральних страждань, не підтверджено наявність у діянні останніх складу цивільно-правового порушення, не зрозуміло з яких міркувань виходила позивачка, визначаючи суму моральної шкоди, оскільки вони спростовуються викладеними вище висновками суду.

Твердження відповідача Прилуцької окружної прокуратури про те, що вона не є неналежним відповідачем по справі суд відхиляє, оскільки боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держави Україна, яка бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, а тому у даному випадку такими є органи прокуратури та поліції.

Доводи Чернігівської обласної прокуратури про те, що надмірна тривалість судового розгляду пов`язана, у тому числі і діями самої позивачки та її захисника, суд не приймає, оскільки належних та допустимих доказів цьому суду не надано.

Суд погоджується з твердженнями Чернігівської обласної прокуратури про те, що стороною позивача невірно обраховано гарантований державою мінімальний розмір відшкодування, однак зазначнене було взято до уваги під час вирахування мінімального розміру шкоди.

Представником позивачки у судовому засіданні в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів зроблено усну заяву про надання доказів понесення позивачкою судових витрат на професійну правничу допомогу, тому відповідно до ст. 246, 265 ЦПК України необхідно призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення, встановити строк для подання сторонами доказів щодо розміру понесених ними витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 3, 16, 23, 170, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 850 000 (вісімсот п`ятдесят тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу сторін на 14-00 год 03 листопада 2025 року в Ічнянському районному суді Чернігівської області за адресою: вул. Сергія Петарускаса, 4, м. Ічня, Прилуцький район, Чернігівська область.

Встановити строк для подання позивачкою доказів щодо розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу - п`ять днів після ухвалення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Чернігівська обласна прокуратура, місце розташування: вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, .

Відповідач: Прилуцька окружна прокуратура, місце розташування: вул. В`ячеслава Чорновола, 50-А, м. Прилуки, Чернігівська область, ЄДРПОУ .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області, місце розташування: проспект Перемоги, 74, м. Чернігів, .

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя В. М. Овчарик