КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025року місто Київ

справа № 753/21250/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лужецької О.Р. та за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою, вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому у користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м, а ОСОБА_1 кімнату площею 19,1 кв.м, залишивши у спільному користуванні сторін місця загального користування(коридор, ванну, вбиральню, кухню, балкон);

вселити його в окрему кімнату житловою площею 11,0 кв.м у вказаній квартирі;

зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В мотивування вимог посилався на те, що він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , а відповідач є власником іншої 1/2 частини.

Вказував, що після набуття права власності на квартиру він звернувся до відповідача про доступ до житла та запропонував встановити порядок користування, проте отримав відмову. Відповідач відмовляється йти з ним на контакт, впускати його у квартиру, надавати дублікат ключів, будь-яких дій щодо вирішення спірного житлового питання відповідачка не здійснює.

Зазначав, що спірна квартира знаходиться в багатоповерховому будинку, поділ її в натурі з облаштуванням двох ізольованих квартир з окремими входами є неможливим, а дійти згоди щодо порядку користування квартирою вони з відповідачем не можуть, тому він змушений звернутись до суду з позовом про встановлення порядку користування спільним майном, який не призведе до погіршення житлових умов відповідачки та не змінить їх частин у праві спільної власності.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_3 у користування житлову кімнату площею 11 кв.м, а ОСОБА_1 у користування житлову кімнату площею 19,1 кв.м, інші приміщення залишити в загальному користуванні.

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,60 грн.

У решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2025 рокув задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивач не надав до суду докази, що відповідач ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні власністю, натомість суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням ст.376 ЦПК України.

Вказував, що суд першої інстанції не врахував в своєму рішенні те, що для задоволення негаторного позову необхідно, щоб позивач довів протиправну поведінку осіб, які перешкоджають власнику майна.

Зазначав, що відповідачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_5 надано до матеріалів справи докази протиправної поведінки позивача, проте суд першої інстанції не надав оцінку доказам які мають суттєве значення для справи та ухвалив незаконне рішення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 27 березня 2025 року, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 18000 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що при зверненні до суду з даним позовом він не зазначив у позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, так як на час звернення до суду він самостійно без додаткових витрат на професійну правову допомогу підготував документи (позовну заяву) та звернувся до суду. На час звернення до суду не можливо було встановити додаткові витрати на професійну правову допомогу, оскільки на час звернення до суду з позовною заявою, додаткові витрати не планувалися.

Вказував, що договір про надання правової допомоги було укладено 27 січня 2025 року між ним та адвокатом Кір`ян Н.В. на представлення інтересів у справі №753/21250/24, тобто після відкриття провадження поданій справі.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на підставі ч.1 ст.246 ЦПК України, оскільки це є не безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу позивача підтримала, у задоволенні апеляційної скарги відповідача просила відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу відповідача задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністраціїу судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до роз`яснень, які викладені в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі №750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі №644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі №719/637/20.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 19 серпня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. зареєстрованим в реєстрі за №2883.

Іншим співвласником вказаної квартири відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 (1/2 частка).

Квартира в цілому складається з двох жилих кімнат, загальна площа квартири становить 50,60 кв.м, житлова площа 30,10 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 , вона має дві ізольовані житлові кімнати площею 11,0 кв.м та 19,1 кв.м.

Станом на день розгляду справи в спірній квартирі зареєстрована та проживає третя особа ОСОБА_5 (донька відповідача) із сім`єю: ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_6 (син).

25 січня 2025 року позивач звернувся до Дарницького УП ГУНП у м. Києві із заявою щодо невідомих осіб, котрі не пускають його до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки капітана поліції Дарницького УП ГУНП у м. Києві за результатами звернення ОСОБА_3 від 25 січня 2025 року встановлено, що в квартирі знаходиться ОСОБА_8 , яка повідомила, що її мати ОСОБА_1 володіє 1/2 частки квартири, а заявник шахрайським шляхом намагається заселитися до квартири.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 лютого 2025 року за №0000142 вбачається, що ОСОБА_5 зверталася із заявою про те, що ОСОБА_3 вчиняє відносно неї самоправні дії, які оспорюються заявницею.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою не досягнуто.

Вказані обставини також не заперечувалися сторонами в суді апеляційної інстанції.

При цьому, стороною відповідача не спростовано обставин, на які посилається позивач щодо наявності перешкод у користуванні ним своєю власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що третьою особою ОСОБА_5 надано до матеріалів справи докази протиправної поведінки позивача, проте суд першої інстанції не надав оцінку доказам які мають суттєве значення для справи та ухвалив незаконне рішення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_9 не є співвласником спірної квартири.

А відтак, встановивши, що позивач є співвласником спірної квартири, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою.

Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 13 ЦПК України, з огляду на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є відповідачами, а є третіми особами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині вимог до третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував те, що для задоволення позову необхідно, щоб позивач довів протиправну поведінку осіб, які перешкоджають власнику майна, однак позивач доказів на підтвердження вказаного не надав, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність самого факту, що відповідач заперечує щодо вселення до квартири, співласником якої є як позивач так і відповідач, свідчить про порушення прав позивача.

Встановлено, що позивач є власником частини квартири, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю, що підтверджується матеріалами справи, а відтак суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Суд зауважує, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла.

Частиною першою статті 47 ЖК України визначено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року №582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.

З огляду на фактичні обставини справи розмір ідеальних часток жилої площі у праві власності на квартиру кожної зі сторін 15,05 кв.м.

У зв`язку з особливостями технічних характеристик та планування квартири, неможливо виділити у володіння та користування кожному із співвласників кімнати, які б за розміром відповідали їх частці у праві спільної часткової власності, оскільки площа житлової кімнати 11,0 кв.м менша від ідеальної частки відповідача на 4,05 кв.м, а площа житлової кімнати 19,1 кв.м перевищує її ідеальну частку на 4,05 кв.м.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного співвласника в спірний квартирі, розташування кімнат, колегія суддіввважає, що суд першої інстанції вірно вважав, що найбільш оптимальним для сторінта наближеним до ідеальних часток є наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити у користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 11,0 кв.м, а у користування ОСОБА_1 - кімнату площею 19,1 кв.м, залишивши загальні приміщення в спільному користуванні.

Встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири, вважається оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири. Надання кожному із співвласників у користування окремо виділеної жилої площі відповідно до їх ідеальних часток у спільній частковій власності є неможливим. Отже, такий порядок є найбільш доцільним та таким, що відповідатиме інтересам усіх співвласників спірного майна.

Верховний Суд вже зауважував, що при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі №761/36267/16-ц).

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Постановляючи ухвалу від 27 березня 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторона позивача без поважних причин не подала усі докази на підтвердження розміру понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, тому згідно з ч.1 ст.246 ЦПК України відсутні підстави для вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно положень п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За правилом ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов'язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17, від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. (ч.1 ст.126 ЦПК України)

З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов'язкову наявність у кожній справі та обов'язку суду в будь-якому випадку задовольнити заяву про їх відшкодування.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі №520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

У постанові від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22 Об'єднана палата Верховний Суд вказала, що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов'язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року у справі №676/2951/21, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасне подання доказів понесення додаткових витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах:

право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, керуючись положеннями статей 124,129 ГПК України (аналогічні положення закріплені й у статтях 134,141 ЦПК України), кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19);

процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, пункт 20 постанови від 31 травня 2022 у справі № 917/304/21).

Як вбачається з матеріалів справи, 11 березня 2025 року позивач ОСОБА_3 подав до судупершої інстанціїзаяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, в якій просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18000 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що у позовній заяві позивачем зазначено, що до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат входить лише судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

До закінчення судових дебатів представник позивача не надала докази, що підтверджують розмір понесених ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу та не зробила відповідну заяву, про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду вона надасть такі докази.

Подана заява позивача про розподіл судових витрат (на правову допомогу) не містить відповідно до ч.1 ст.246 ЦПК України обґрунтування поважності причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що стороною позивача у порушення ч.1 ст.134 ЦПК України взагалі не подавалось до суду першої інстанції будь-яких заяв стосовно можливих та/або понесених витрат на професійну правничу допомогу та щодо їх відшкодування; до закінчення судових дебатів у справі сторона позивача не зробила відповідну заявупро відшкодування витрат на правову допомогу.

Оскільки сторона позивача не скористалася своїм правом та не зробилавідповідну заяву про розподіл судових витрат протягом розгляду справи та до закінчення судових дебатів, не дотрималася вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Аналогічний підхід застосовний в ухвалах Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі №580/3758/19 та від 23 січня 2024 року у справі №380/12348/22.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2025 рокупостановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: