Справа № 404/4046/23
Номер провадження 2/404/613/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Кропивницький

Фортечний районний суд м. Кропивницького в складі:

головуючої судді - Варакіної Н.Б.

за участю секретаря Колісник Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП судом не встановлено, АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування вимог зазначає, що проживає та зареєстрований в квартирі під номером АДРЕСА_3 . Окрім нього зареєстровані його мати та брат: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В 2003 році ОСОБА_2 виїхала за межі України на заробітки. ОСОБА_3 проживав в квартирі до 2008 року, а з 2008 року з квартири вибрався, забравши свої особисті речі. У зв`язку з тим, що відповідачі не проживають за вищезазначеною адресою, але зареєстровані там, не надають кошти на оплату комунальних послуг, не несуть витрат на утримання житла, їх особистих речей у будинку немає, позивач змушений був звернутись до суду.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 вересня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження по справі.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда суду від 22.02.2024 позов задоволений.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2025 року заочне рішення суду скасоване, справа призначена у загальному позовному провадженні.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання.

Представник ОСОБА_3 адвокат Салюк С.М. подав відзив, в якому позов не визнав, обґрунтовуючи тим, що, відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна (ст. 406 ЦК України). Посилається на те, що спірна квартира є службовим житлом, ОСОБА_2 є наймачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 членами її сім`ї у розумінні п. 14, 21, 22, 27 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі Положення). За приписами п. 4 Положення до числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири, розташовані, переважно, на першому поверсі. Відповідно до вимог п. 14 Положення службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім?ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Згідно абз. 1 п. 21 та п. 22 Положення на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток № 2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер вручається громадянинові, на ім?я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред?являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім?ї, включених до ордера. На підставі спеціального ордера (пункт 21 Положення) між наймодавцем (житлово-експлуатациною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім?я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення (п. 26 Положення). За приписами п. 24 Положення ордер на службове жиле приміщення може бути визнаний недійсним стосовно до підстав і порядку, встановлених статтею 59 Житлового кодексу УРСР. Згідно п. 26 Положення на підставі спеціального ордера (пункт 21Положення) між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім?я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення. Наймач службового жилого приміщення вправі проживати в ньому разом з членами своєї сім?ї. Наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім?ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним службове жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно (п. 27 Положення). За змістом п. 28 Положення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім?ї службове жиле приміщення зберігається за ними у випадках і в строки, вказані в статті 71 Житлового кодексу УРСР. У разі визнання ордера на службове жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на службове жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого абзацом першим цього пункту, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали (п. 39 Положення).зазначає, що ОСОБА_1 , не є власником даної квартири, а відтак, за відсутності будь-якого порушення його прав та інтересів (права вимоги), останній не може бути і належним позивачем, що є самостійною встановленому законодавством порядку недійсним не визнавався, інші підстави підставою для відмови в позові. Варто зауважити при цьому, що ордер на службове жиле приміщення у встановленому законом порядку недісним не визнавався, інші підстави для виселення відповідачів відсутні. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі N№ 761/45721/16-ц. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб?єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб?єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов?язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. У ОСОБА_1 відсутнє порушене право (інтерес), про що зазначалося вище. Разом з тим, ОСОБА_3 , не враховуючи морального аспекту вчинку ОСОБА_1 по відношенню до членів своєї сім?ї, вважає за необхідне звернути увагу суду також на наступне. Позивач обгрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу нібито фактом несення додаткових витрат, пов?язаних із неможливістю оформлення субсидії та сплатою комунальних послуг у значно більшому розмірі. Однак, усі наявні в матеріалах цивільної справи квитанції про оплату комунальних послуг містять посилання на покази лічильника, що виключає розрахунок вартості спожитих комунальних послуг із кількості зареєстрованих У квартирі осіб, а доводи ОСОБА_1 щодо неможливості оформлення субсидії суперечать змісту долучених ним же повідомлень про її призначення за відповідні періоди. У сукупності вищевказані фактичні обставини свідчать про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, що є самостійною підставою для відмови в позові.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Звіздун А.М. позовні вимоги підтримали, суду позивач пояснив, що зазначену квартиру отримала його мати в порядку обміну квартирами, в процесі розлучення з його батьком. В квартиру АДРЕСА_3 переїхав він, його мати, молодший брат - ОСОБА_3 та батько, останнього. Мати поїхала в Італію на заробітки, коли ОСОБА_3 було 12 років, і більше в Україну не поверталась. Він виховув брата, який поживав в квартирі до виповнення 16 років, після чого вступив у технікум та виїхав з квартири. З 2003 року він проживає з ОСОБА_4 у 2004 році у них народилась донька ОСОБА_5 . Дружина та донька проживають в квартирі без реєстрації. Всі витрати по утриманню житла несе він, відповідачі участі не приймають. Він позбавлений можливості зробити ремонт в квартирі, покращити умови проживання, провести індивідуальне опалення, поміняти двері та вікна, оскільки не є власником житла, а в ньому зареєстровані та вже багато років не проживають відповідачі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що у позивача відсутнє право вимоги, оскільки він є членом сім`ї наймача. Вважає, що перешкод у користуванні квартирою позивач не має, оскільки всі комунальні послуги оплачує по лічильникам. Мати є квартиронаймачем, тому позивач не може ставити питання про позбавлення їх права користування квартирою. Він виїхав з квартири у 16 років, поступивши у технікум на навчання і більше в квартирі не проживав. З братом відносини то погіршувались, то поліпшувались. З матір`ю зв`язок підтримує. Вважає, що якщо мати захоче повернутися в Україну, їй не буде куди повертатися, в разі визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що є донькою позивача, відповідачі не проживають в квартирі з її народження. Бабушку не знає, ніколи не бачила. ОСОБА_3 в квартирі з ними не проживав.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що в квартиру АДРЕСА_3 вселилась в 2004 році до свого чоловіка, позивача по справі, з яким проживає у незареєстрованому шлюбі. З ним проживав його молодший неповнорідний брат ОСОБА_3 , якого виховували як свою дитину. ОСОБА_6 не бачила ніколи в житті. З 2008 року ОСОБА_3 виїхав з квартири та проживав окремо комунальні послуги не сплачував. Не мають змоги оформити субсидію, оскільки в квартирі зареєстровані відповідачі.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що позивач з матір`ю та ОСОБА_3 проживали у квартирі АДРЕСА_3 . Мати виїхала за кордон, а позивач залишився там проживати та опікувався братом ОСОБА_8 , який потім виїхав з квартири і якого не бачила вже років 15.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в квартирі під номером АДРЕСА_3 . Окрім нього також зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 379 від 10.05.2023 року, виданої заступником начальника КП «ЖЕО № 3» КМР». Фактично без реєстрації проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Рішенням № 568 від 11.09.1996 виконавчий комітет Кіровоградської місткої ради народних депутатів дозволила обмін квартири АДРЕСА_4 з однієї кімнати житловою площею 15,4 кв.м. з кухнею спільного користування ОСОБА_2 , склад сім`ї чотири особи, на квартиру АДРЕСА_3 , з двох кімнат житловою площею 26,4 кв.м ОСОБА_9 , склад сім`ї дві особи.

Згідно актів про не проживання особи за місцем реєстрації, який було складено мешканцями будинком за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 не проживає за даною адресою з 20 вересня 2003 року, а ОСОБА_3 не проживає з 15 червня 2008 року, що засвідчується зав. будинком ОСОБА_7 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він не заперечує факт не проживання в квартирі з 2008 року, але заперечує право позивача на звернення з таким позовом, оскільки квартира є службовим житлом та квартиронаймачем є їх матір, а позивач лише член сім`ї наймача.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).

У статті 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18 (провадження № 61-6632св22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що: «аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 (провадження № 61-4042св24) зазначено: «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_2 виїхала з квартири у 2003 році та залишилась проживати в Італії, зазначений факт обидві сторони визнають та підтверджують.

Відповідач ОСОБА_3 виїхав з квартири у 2008 році, та більше в квартиру не повертався. Зазначений факт сторони також визнають.

Крім того, він підтверджений показами свідків.

Відповідачем ОСОБА_3 не надані суду докази, що з 2008 року він мав намір або намагався вселитися в квартиру та проживати в ній, але зазнавав будь-яких перешкод або будь-яких інших доказів, які б свідчили про поважність причини тривалого не проживання у квартирі.

Відповідач наголошує на тому, що житло є службовим, наймачем є матір, тому право позивача не порушене, він є тільки членом сім`ї наймача, та не має права звертатися до суду із зазначеним позовом.

Однак, відповідачем не надано доказів, що спірна квартира є службовим житлом.

20 вересня 2021 року ВС у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 200/17337/17 відступив від висновків, викладених у постанові ВС від 23.01.2019 у справі № 524/7927/16-ц про те, що у позивача, який не є власником або наймачем, а членом сім`ї наймача кімнати в гуртожитку, не виникає права на звернення до суду з позовом про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. ВС наголосив на тому, що особа, яка на законних підставах вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована в ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, зокрема з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач вселився в квартиру як член сім`ї наймача ОСОБА_2 , зареєстрований у квартирі, несе тягар її утримання, відповідачі виїхали з квартири, не проживають в ній більше 6 місяців без поважної причини, втратили до неї інтерес, про що свідчить їх свідома поведінка, обрали інше місце проживання, не надали суду докази поважності причин не проживання в квартирі.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч. 1ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У ч. 6 ст. 141 ЦПК України вказано, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Поряд з цим, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до умов ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі N 910/15944/17).

Представник позивача - адвокат Звіздун А.М. на підтвердження понесених витрат надав договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду та квитанцію, якими підтверджені понесені позивачем витрати в розмірі 20 000 грн, які підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі ст.ст. 71,72 ЖК України, керуючись ст. 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП судом не встановлено, АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП судом не встановлено, АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі по 536,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 10 000 грн з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Рішення складено 27.10.2025.

Суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького Н. Б. Варакіна