№ 201/9302/25
провадження 2/201/4306/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник Алла Іванівна про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 липня 2025 року звернувся до суду з позовом до відповідача Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполі Донецької області померла його сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За життя померла заповіту не складала.

Спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 , позивач прийняв, подавши до приватного нотаріуса Колесник А.І. заяву про прийняття спадщини за законом, нотаріусом була відкрита спадкова справа, але постановою від 23 липня 2025 року нотаріусом йому було відмовлено через відсутність документів про право власності на вказану квартиру і рекомендовано звернутися до суду, отже свідоцтво про право на спадщину за законом від нотаріуса позивачем отримано не було.

Позивач надав суду копію свідоцтва про право власності на житло від 15 червня 1995 року: квартиру АДРЕСА_2 і підтвердження факту права власності на це житло сестри ОСОБА_2 на підставі приватизації займаного житла: свідоцтво про право власності від 15 червня 1995 року, видане на підставі наказу № 34806.

Отже, починаючи з 2022 року і до тепер, позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відсутність реально діючої установи нотаріату чи приватного нотаріуса, на яких покладено обов`язок видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, залишення документів на території, яка не контролюється органами державної влади, що є перешкодами для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, на думку позивача, є підставою для задоволення позовних вимог.

На думку позивача, він є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності не було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Тому позивач просив визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , квартира загальною площею 48.96 кв. м., житловою площею 33.5 кв. м., порядку спадкування за законом вцілому після смерті його сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області з позовними вимогами не погодився, правом надання відзиву на позов не скористалися, ніяких перешкод позивачу чи власнику не чинять і на його власність не претендують, їх права не порушують, на звернення позивача надавали відповідь в передбаченому законом порядку, але не заперечували проти задоволення позову і просили справу розглянути за наявними матеріалами по закону без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник А.І. та/або її представник в судове засідання не прибув, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини не прибуття суду не повідомив; не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю, ніяких перешкод позивачу чи власнику не чинять і на його власність не претендують, його права не порушують, на звернення позивача надавали відповідь в передбаченому законом порядку, не заперечували проти задоволення позову і просили справу розглянути за наявними матеріалами по закону без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполі Донецької області померла його сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За життя померла заповіту не складала.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації про України з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

У зв`язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей, позивач був змушений залишити своє місце проживання у м. Маріуполі Донецької області з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та перемістився до м. Києва.

Спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 , позивач прийняв, подавши до приватного нотаріуса Колесник А.І. заяву про прийняття спадщини за законом, нотаріусом була відкрита спадкова справа, але постановою від 23 липня 2025 року нотаріусом йому було відмовлено через відсутність документів про право власності на вказану квартиру і рекомендовано звернутися до суду, отже свідоцтво про право на спадщину за законом від нотаріуса позивачем отримано не було.

Позивач надав суду копію свідоцтва про право власності на житло від 15 червня 1995 року: квартиру АДРЕСА_2 і підтвердження факту права власності на це житло сестри ОСОБА_2 на підставі приватизації займаного житла: свідоцтво про право власності від 15 червня 1995 року, видане на підставі наказу № 34806.

Вказана позивачем квартира в місті Маріуполі була обстріляна, розгромлена невідомими особами, в результаті чого були втрачені всі правовстановлюючі документи. В зв?язку з пошкодженням квартири в результаті обстрілу порушено кримінальне провадження № 0000316 за ч. 2 ст. 438 КК України. Позивач повинен подати документи до комісії з розгляду цих питань щодо надання компенсації за пошкоджені об?єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України; але отримати та надати ці документи він не в змозі.

Сестра позивача мала прізвище до шлюбу ОСОБА_3 , в шлюбі ОСОБА_4 , на підстави рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24 березня 2006 року шлюб було розірвано, але прізвище сестра залишила ОСОБА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року встановлено факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі вказаного рішення суду позивачу було видане свідоцтво про смерть сестри.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року ОСОБА_5 було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його рідної сестри ОСОБА_2 .. Вказану спадщину позивач фактично прийняв.

04 квітня 2025 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазур Я.В. за заявою позивача зареєструвала спадкову справу (номер в спадковому реєстрі 73900248) після смерті ОСОБА_2 .. Але постановою № 47/02-31 від 23 липня 2025 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру через відсутність документів на вказане житло (спадщину) і рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом від нотаріуса позивачем отримано не було.

Отже, починаючи з 2022 року і до тепер, позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відсутність реально діючої установи нотаріату чи приватного нотаріуса, на яких покладено обов`язок видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, залишення документів на території, яка не контролюється органами державної влади, що є перешкодами для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, на думку позивача, є підставою для задоволення позовних вимог.

Таким чином, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом.

На думку позивача, він є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом прийняти спадщину реально і розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Тому позивач просив визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , квартира загальною площею 48.96 кв. м., житловою площею 33.5 кв. м., порядку спадкування за законом вцілому після смерті його сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в__Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації про України з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб. Воєнний стан продовжувався неодноразово, триває в Україні вже більше трьох років і строки його закінчення є непередбачуваними, не виключено, що він буде продовжуватися ще певний час.

Щодо визначення кола учасників справи

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 зазначив, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

ОСОБА_5 є фактично єдиним спадкоємцем за законом після смерті сестри ОСОБА_2 , який прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б в передбаченому законом порядку звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття цієї спадщини, прийняли б спадщину після смерті ОСОБА_2 , немає, таким чином, залучення до участі у справі в якості відповідачів інших спадкоємців, не виявляється можливим.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. У зв`язку з цим, цей позов пред`являється до територіальної громади Маріупольської міської громади в особі Маріупольської міської ради Донецької області.

Щодо підсудності справи

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Квартира АДРЕСА_2 за адміністративно-територіальним поділом знаходиться в Центральному (Жовтневому) районі м. Маріуполя, що за територіальною підсудністю відноситься до компетенції Жовтневого районного суду м. Маріуполя. У зв`язку з цим, ця позовна заява, з урахуванням положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Розпорядження Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відноситься до територіальної підсудності Соборного (Жовтневого) районного суду міста Дніпра.

Щодо судового збору._Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 10, п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову, у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Отже, на думку позивача, він є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності не було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно.

Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом з`ясовано, що органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Маріупольська міська рада, відповідно до ст. і Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування.

Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» гарантується судовий захист прав місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 143 Конституції України, органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції.

Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною і статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Маріупольська міська рада вирішує в межах закону зазначені питання.

Згідно наданої позовної заяви та доданим документам, дійсн о ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполі Донецької області померла його сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За життя померла заповіту не складала.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації про України з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

У зв`язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей, позивач був змушений залишити своє місце проживання у м. Маріуполі Донецької області з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та перемістився до м. Києва.

Спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 , позивач прийняв, подавши до приватного нотаріуса Колесник А.І. заяву про прийняття спадщини за законом, нотаріусом була відкрита спадкова справа, але постановою від 23 липня 2025 року нотаріусом йому було відмовлено через відсутність документів про право власності на вказану квартиру і рекомендовано звернутися до суду, отже свідоцтво про право на спадщину за законом від нотаріуса позивачем отримано не було.

Позивач надав суду копію свідоцтва про право власності на житло від 15 червня 1995 року: квартиру АДРЕСА_2 і підтвердження факту права власності на це житло сестри ОСОБА_2 на підставі приватизації займаного житла: свідоцтво про право власності від 15 червня 1995 року, видане на підставі наказу № 34806.

Територія Маріупольського району Донецької області з 05 березня 2022 року віднесена до тимчасово окупованих російською федерацією територій України відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.

Документи нотаріального діловодства та архіву Першої маріупольської державної нотаріальної контори до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавались та не були вивезені з адреси розташування контори, встановити місцезнаходження їх неможливо, відсутні і будь-які відомості про стан збереження архіву. Приватні нотаріуси м. Маріуполя, України, нотаріальну практику там не ведуть, документи не зберігають.

Вказана позивачем квартира в місті Маріуполі була обстріляна, розгромлена невідомими особами, в результаті чого були втрачені всі правовстановлюючі документи. В зв?язку з пошкодженням квартири в результаті обстрілу порушено кримінальне провадження № 0000316 за ч. 2 ст. 438 КК України. Позивач повинен подати документи до комісії з розгляду цих питань щодо надання компенсації за пошкоджені об?єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України; але отримати та надати ці документи він не в змозі.

Сестра позивача мала прізвище до шлюбу ОСОБА_3 , в шлюбі ОСОБА_4 , на підстави рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24 березня 2006 року шлюб було розірвано, але прізвище сестра залишила ОСОБА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року встановлено факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі вказаного рішення суду позивачу було видане свідоцтво про смерть сестри.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року ОСОБА_5 було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його рідної сестри ОСОБА_2 .. Вказану спадщину позивач фактично прийняв.

04 квітня 2025 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазур Я.В. за заявою позивача зареєструвала спадкову справу (номер в спадковому реєстрі 73900248) після смерті ОСОБА_2 .. Але постановою № 47/02-31 від 23 липня 2025 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру через відсутність документів на вказане житло (спадщину) і рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом від нотаріуса позивачем отримано не було.

Отже, починаючи з 2022 року і до тепер, позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відсутність реально діючої установи нотаріату чи приватного нотаріуса, на яких покладено обов`язок видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, залишення документів на території, яка не контролюється органами державної влади, що є перешкодами для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, на думку позивача, є підставою для задоволення позовних вимог.

Таким чином, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позивач є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом прийняти спадщину реально і розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Тому позивач просив визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , квартира загальною площею 48.96 кв. м., житловою площею 33.5 кв. м., порядку спадкування за законом вцілому після смерті його сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в__Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації про України з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на один місяць, 15 березня 2022 року цей термін дії воєнного стану Верховною Радою України було продовжено до 25 квітня 2022 року і 21 квітня 2022 року Верховною Радою України продовжено строк дії воєнного стану в Україні на 30 діб, тобто до 25 травня 2022 року. Далі Верховна Рада України ухвалила Закон про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»: строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 23 серпня 2022 року.

Указом Президента України № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України № 557/2022 від 07 листопада 2022 року, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України № 58/2023 від 06 лютого 2023 року, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2915-ІХ від 07 лютого 2023 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, тобто до 20 травня 2023 року.

Указом Президента України № 254/2023 від 01 травня 2023 року, затвердженого постановою Верховної Ради України № 3057-ІХ від 02 травня 2023 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, тобто до 16 листопада 2023 року.

Указом Президента України № 451/2023 від 26 липня 2023 року, затвердженого постановою Верховної Ради України № 3275-ІХ від 27 липня 2023 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, тобто до 14 лютого 2024 року.

Потім Верховною Радою України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, тобто до 13 травня 2024 року, потім до 11 серпня 2024 року, 09 травня 2025 року і ще на три місяці по 5 листопада 2025 року і потім ще на три місяці.

Отже, на зараз Верховною Радою України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб, тобто до 03 лютого 2026 року. Зараз цей стан вже продовжено до 03 лютого 2026 року. Воєнний стан триває в Україні вже більше трьох років і строки його закінчення є непередбачуваними, не виключено, що він буде продовжуватися ще певний час.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, за змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 зазначив, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

ОСОБА_5 є фактично єдиним спадкоємцем за законом після смерті сестри ОСОБА_2 , який прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б в передбаченому законом порядку звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття цієї спадщини, прийняли б спадщину після смерті ОСОБА_2 , немає, таким чином, залучення до участі у справі в якості відповідачів інших спадкоємців, не виявляється можливим.

Отже, позивач є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності не було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно.

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Позивачем така заява була подана 04 квітня 2025 року та відповідно була заведена спадкова справа. Відповідно до підп. 4.9. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту (підп. 2.2. п. 2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) випробовує цю справу для подальшого провадження (підп. 2.4. п. 2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5).

Таким чином, діючим законодавством України не передбачена можливість заведення кількох спадкових справ щодо одного спадкодавця або передачі спадкової справи від одного нотаріуса до іншого, окрім випадку встановлення факту неправильного визначення місця відкриття спадщини. Тобто, за обставин, що склалися на сьогодні, повторне заведення спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної влади України, є неможливим.

Відповідно до спадкової справи інших спадкоємців, спадкового договору, заповіту після смерті ОСОБА_2 не було. Матеріалами, які додаються до моєї позовної заяви доведено, що починаючи з 2022 року і до тепер, позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд.

Згідно статті 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, кожен має__право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення у справах "ОСОБА_12 проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44,ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п.1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції" від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних__прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3).

На сьогодні законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості позивачу користуватися та розпоряджатися квартирою (в тому числі претендувати на компенсацію у випадку її пошкодження чи знищення внаслідок воєнних дій), що входить до складу спадкового майна та належить позивачу в порядку спадкування, відсутні.

Проте, в порушення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності позивача на спадкове майно порушено.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (див. вищезазначеного рішення у справі "Аксой проти Туреччини", п. 95, та рішення у справі "Кудла проти Польщі" [ВП], заява N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI ) (п: 4).

Неможливість отримання в органі нотаріату свідоцтва про право на спадщину через воєнний стан не ґрунтується на законі, порушує право позивача на мирне володіння своїм майном, на ефективний засіб юридичного захисту, порушує принцип юридичної визначеності.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в__Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації про України з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб. Воєнний стан триває в Україні вже більше трьох років і строки його закінчення є непередбачуваними, не виключено, що він буде продовжуватися ще певний час.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Відповідно до ст. ст. 2, 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відсутність реально діючої установи нотаріату чи приватного нотаріуса, на яких покладено обов`язок видати позивачу свідоцтва про право на спадщину, залишення спадкової справи на території, яка не контролюється органами державної влади, що є перешкодами для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Така правова позиція була сформульована в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19.

Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

У позивача відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно та відсутня можливість отримати свідоцтво чи дублікат, оскільки нотаріальний архів зазначеного нотаріуса знаходиться невідомо де. При цьому, право власності позивача на вказану квартиру підтверджується наданими документами.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1217, 1218 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Отже, позивач є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності в порядку спадкування не було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було.

Згідно з вимогами ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті З, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Позивачем доведено та надано докази того, що його права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач таких вимог (усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном) не заявляв.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача, третьої особи чи інших осіб з позовом, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

При таких обставинах суд вважає можливим визнати право власності позивача в порядку спадкування за законом після смерті сестри на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , квартира загальною площею 48.96 кв. м., житловою площею 33.5 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті сестри ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 356, 357, 358, 364, 367, 376, 391, 392, 1216-1218, 1268-1270, 1297 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , квартира загальною площею 48.96 кв. м., житловою площею 33.5 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті його сестри ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -