Справа № 489/3436/25
Провадження № 2/489/2132/25
29 жовтня 2025 року м. Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Костюченка Г.С.,
за участю секретаря судового засідання Савкової К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди,
У травні 2025 року позивачі звернулися до Інгульського районного суду міста Миколаєва з позовом в якому просять стягнути з держави російська федерація на їх користь моральну та матеріальну шкоду в розмірі 4 098 333,69 грн, а також судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія рф проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу рф на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18.03.2014 року. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України.
В квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).
27 серпня 2014 року рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил рф на територію Донецької та Луганської областей.
21 лютого 2022 року рф було визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» самостійними республіками.
24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора рф на суверенну територію України. В даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф.
У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває до теперішнього часу. На території України триває війна, її територія піддається постійному обстрілу, а інфраструктура руйнуванню. Наведені обставини є загальновідомим фактом.
3 25 липня 2014 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 виданого Міським відділом ДРАЦС Миколаївського міського управління 25.07.2014 року. В період з 2014-2022 роки до складу сім`ї входили донька - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач 4) та син ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач 2), що підтверджується актом про проживання особи за місцем реєстрації від 26.09.2024 року.
Позивачі є громадянами України, зареєстровані та фактично проживають в м. Миколаєві, Миколаївської області. Починаючи з 2014 року до теперішнього часу, рф своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну позивачам по справі, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти таа розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфи Чорного та Азовського морів економічній зоні України так і у власній оселі. 3 того ж 2014 року позивачі втратили відчуття впевненості, частково втратили можливість планувати та втілювати у життя задуми, вільно пересуватися по території власної країни, можливість відпочинку та оздоровлення, в тому числі дітей на морі, втратили можливість подорожувати країною.
Натомість, позивачі вимушені з 2022 року переховуватись від обстрілів, проводити тривалий час у підземних місцях (бомбосховищах) з метою забезпечення безпеки, у позивачів розвинулася тривога, відчуття постійної небезпеки, хвилювання за себе та близьких, своє майно та майбутнє.
Діями рф, які продовжують втілюватися військовою агресією, щоденними обстрілами та руйнуваннями країни та її інфраструктури, позивачі втратили право на мир, яке грунтується на забезпеченні передумов для безпечного, стабільного та гідного життя людських суспільств подалі від небезпек і лиха воєн, а також наслідків і небезпек збройних конфліктів, у світлі основних вимог, які випливають з ідеї забезпечення досягнення безпеки прав людини, відмови від насильства, досягнення розвитку, захисту довкілля та інші елементи, які не можуть бути відокремлені від права на мир.
Позивачі з 2014 року зазнають триваючих душевних страждань і приниження, перенесли неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку, безпеку своїх близьких, вимушено змінювали нормальні життєві зв`язки, в тому числі із рідними та близькими, а також умови проживання. До теперішнього часу позивачам доводиться вживати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав, в тому числі, відновлювати пошкоджене майно, відновлювати моральний стан після стресів, які накопичує війна та її щоденні руйнівні наслідки.
Особисте відчуття та постійне споглядання зруйнованих ракетними ударами в Україні будівель, вбивств людей, призводить до часткової втрати віри в людяність, існування справедливості, але породжує відчуття безкарності та безвідплатності.
Позивачі втратили відчуття спокою, тривалий спокійний сон, який змінився здриганнями від виття сирени повітряної тривоги, роботи протиповітряної оборони та вибухів як у небі так і на землі.
На момент військового вторгнення рф на територію України ОСОБА_1 була асоційованим пайовиком у будівельному кооперативі, який на основі її фінансових внесків організував будівництво багатоквартирного житлового будинку під зобов`язання ввести такий об`єкт будівництва в експлуатацію та передати квартиру ОСОБА_1 у 4 кварталі 2022 року.
Внаслідок військової агресії рф будівництво було зупинено, а позивачка безповоротно втратила всі фінансові внески, що спричинило значну шкоду її моральному та матеріальному стану (детально про вказані обставини зазначається нижче).
ОСОБА_2 є повних 9 років, що підтверджується малолітньою дитиною, якому свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 виданого Заводським відділом ДРАЦС Миколаївського міського управління юстиції 03.02.2016 року. З 6-ти річного віку він зростає в умовах війни, коли його право на життя, право бути з родиною, право на охорону здоров`я, навчання, на розвиток особистості, а також на турботу та захист грубо порушується рф.
ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири у багатоквартирному житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРПНМ від 02.10.2016 року № 69512234 та фактично проживав у квартирі із сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 , на яку набув право власності з 06.09.2024 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 393839268.
Орієнтовно 23 квітня 2022 року, багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , серед інших об`єктів, було пошкоджено внаслідок обстрілу міста, в результаті чого, будинок отримав пошкодження балконів, балконних вікон, вікон у місцях загального користування, дверей тощо, що підтверджується актами комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії рф від 09.09.2022 року та від 11.06.2024 року.
19 липня 2024 року об`єкт права власності позивача 3, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 зазнав пошкоджень, внаслідок влучання ракети, що підтверджується актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії рф від 20.08.2024 року.
Наслідки даного пошкодження майна до теперіпінього часу повністю не усунуто, оскільки підлягають додаткових матеріальних витрат.
ОСОБА_4 на момент військового вторгнення рф на територію України навчалася на 2 курсі в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, але в результаті війни була вимушена покинути навчання та пізніше територію України через небезпеку, в результаті чого втратила право на навчання та бути разом із родинною, яка залишається на території України.
Враховуючи викладене позивачі просять стягнути з держави російська федерація на їхню користь моральну та матеріальну шкоду в розмірі 4 098 333,69 грн.
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва суду від 05.05.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 24.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивачі у судове засідання не з`явилися, надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечують
Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені належним чином, зокрема і шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб - сайті судової влади.
Суд враховує, що відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням останньою збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією.
У зв`язку із цим, суд зобов`язаний належно повідомити відповідача про дату судового засідання не за вказаною адресою, а відповідно до судової практики Верховного Суду, а саме згідно із частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.».
Відповідач причину неявки свого представника в судове засідання не повідомив, правом на надання відзиву не скористався.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити заочне рішення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.
Із матеріалів справи судом встановлено 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія рф проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу рф на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18.03.2014 року. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України.
В квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).
27 серпня 2014 року рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил рф на територію Донецької та Луганської областей.
21 лютого 2022 року рф було визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» самостійними республіками.
24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора рф на суверенну територію України. В даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф.
У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває до теперішнього часу. На території України триває війна, її територія піддається постійному обстрілу, а інфраструктура руйнуванню. Наведені обставини є загальновідомим фактом.
3 25 липня 2014 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 виданого Міським відділом ДРАЦС Миколаївського міського управління 25.07.2014 року. В період з 2014-2022 роки до складу сім`ї входили донька - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач 4) та син ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач 2), що підтверджується актом про проживання особи за місцем реєстрації від 26.09.2024 року.
Позивачі є громадянами України, зареєстровані та фактично проживають в м. Миколаєві, Миколаївської області. Починаючи з 2014 року до теперішнього часу, рф своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну позивачам по справі, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти таа розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфи Чорного та Азовського морів економічній зоні України так і у власній оселі. 3 того ж 2014 року позивачі втратили відчуття впевненості, частково втратили можливість планувати та втілювати у життя задуми, вільно пересуватися по території власної країни, можливість відпочинку та оздоровлення, в тому числі дітей на морі, втратили можливість подорожувати країною.
Натомість, позивачі вимушені з 2022 року переховуватись від обстрілів, проводити тривалий час у підземних місцях (бомбосховищах) з метою забезпечення безпеки, у позивачів розвинулася тривога, відчуття постійної небезпеки, хвилювання за себе та близьких, своє майно та майбутнє.
Діями рф, які продовжують втілюватися військовою агресією, щоденними обстрілами та руйнуваннями країни та її інфраструктури, позивачі втратили право на мир, яке грунтується на забезпеченні передумов для безпечного, стабільного та гідного життя людських суспільств подалі від небезпек і лиха воєн, а також наслідків і небезпек збройних конфліктів, у світлі основних вимог, які випливають з ідеї забезпечення досягнення безпеки прав людини, відмови від насильства, досягнення розвитку, захисту довкілля та інші елементи, які не можуть бути відокремлені від права на мир.
Позивачі з 2014 року зазнають триваючих душевних страждань і приниження, перенесли неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку, безпеку своїх близьких, вимушено змінювали нормальні життєві зв`язки, в тому числі із рідними та близькими, а також умови проживання. До теперішнього часу позивачам доводиться вживати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав, в тому числі, відновлювати пошкоджене майно, відновлювати моральний стан після стресів, які накопичує війна та її щоденні руйнівні наслідки.
Особисте відчуття та постійне споглядання зруйнованих ракетними ударами в Україні будівель, вбивств людей, призводить до часткової втрати віри в людяність, існування справедливості, але породжує відчуття безкарності та безвідплатності.
Позивачі втратили відчуття спокою, тривалий спокійний сон, який змінився здриганнями від виття сирени повітряної тривоги, роботи протиповітряної оборони та вибухів як у небі так і на землі.
На момент військового вторгнення рф на територію України ОСОБА_1 була асоційованим пайовиком у будівельному кооперативі, який на основі її фінансових внесків організував будівництво багатоквартирного житлового будинку під зобов`язання ввести такий об`єкт будівництва в експлуатацію та передати квартиру ОСОБА_1 у 4 кварталі 2022 року.
Внаслідок військової агресії рф будівництво було зупинено, а позивачка безповоротно втратила всі фінансові внески, що спричинило значну шкоду її моральному та матеріальному стану (детально про вказані обставини зазначається нижче).
ОСОБА_2 є повних 9 років, що підтверджується малолітньою дитиною, якому свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 виданого Заводським відділом ДРАЦС Миколаївського міського управління юстиції 03.02.2016 року. З 6-ти річного віку він зростає в умовах війни, коли його право на життя, право бути з родиною, право на охорону здоров`я, навчання, на розвиток особистості, а також на турботу та захист грубо порушується рф.
ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири у багатоквартирному житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРПНМ від 02.10.2016 року № 69512234 та фактично проживав у квартирі із сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 , на яку набув право власності з 06.09.2024 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 393839268.
Орієнтовно 23 квітня 2022 року, багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , серед інших об`єктів, було пошкоджено внаслідок обстрілу міста, в результаті чого, будинок отримав пошкодження балконів, балконних вікон, вікон у місцях загального користування, дверей тощо, що підтверджується актами комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії рф від 09.09.2022 року та від 11.06.2024 року.
19 липня 2024 року об`єкт права власності позивача 3, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 зазнав пошкоджень, внаслідок влучання ракети, що підтверджується актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії рф від 20.08.2024 року.
Наслідки даного пошкодження майна до теперіпінього часу повністю не усунуто, оскільки підлягають додаткових матеріальних витрат.
ОСОБА_4 на момент військового вторгнення рф на територію України навчалася на 2 курсі в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, але в результаті війни була вимушена покинути навчання та пізніше територію України через небезпеку, в результаті чого втратила право на навчання та бути разом із родинною, яка залишається на території України.
Правове обґрунтування та мотиви суду.
У лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької і Луганської областей України.
24.02.2022 розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час.
Відповідно до вимог статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.
Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.
Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого вона звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.
Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).
Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Відповідно до вимог статі 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (стаття 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
Відомим також є той факт, що 24.02.2022 російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022«Про введення воєнного стану в Україні», а тому вказані факти не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення російської федерації до України 24.02.2022, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
Згідно приписів частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною першою статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
За положеннями частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно частини першої та четвертої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частини перша статті 1167 ЦК України).
Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
При цьому, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
У даному випадку Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданої цими діями моральної шкоди.
Для деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зав`язок між шкодою та поведінкою заподіювача та вина. При цьому, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини.
Судом встановлено, що у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України та постійними обстрілами військовослужбовцями збройних сил відповідача території України м.Миколаєва, останнім приходилось постійно перебувати в стресовому стані хвилюючись за безпеку свого життя та здоров`я, , хвилюватись через постійні бомбардування міст України, вбивства цивільних та військових, що завдає їм душевного болю та страждань.
За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази, та враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень відповідачем його конституційних прав, характер немайнових втрат, суд вважає правомірним позов про відшкодування моральної шкоди.
Тому враховуючи обставини справи і обґрунтування позову, суд вважає можливим визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн.
Предметом спору в даному спорі є також відшкодування матеріальної шкоди, в частині стягнення якої суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1-3 ст. 22 Цивільного Кодексу (ЦК) України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.
За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід зазначити, що саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.
У статті 13 Конституції України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації».
Відсутність порушеного належного саме позивачу майнового права виключає відшкодування майнової шкоди на її користь.
ОСОБА_1 зазначає, що, 31 січня 2022 року, на підставі договору № 42.04.83.10.105/2 про відступлення права вимоги придбала у громадянина України ОСОБА_5 всі права та обов`язки пайовика за належним йому договором про внесення пайових внесків від 23.02.2021 року № 42.04.83.10.105.
Враховуючи, що з моменту планової здачі об`єкта будівництва минуло три роки, будівництво не проводиться, а забудовник та представник кооперативу припинили надавати будь-яку інформацію щодо перспектив будівництва, грошові кошти, сплачені нею як асоційованим членом кооперативу в розмірі 671 550,00 грн фактично втрачено. При цьому, офіційно забудова не завершена, а тому кошти знаходяться на рахунку забудовника, суд за вищевикладеними обставинами не вважає кошти фактично втраченими, так як будівництво не завершене та імовірно буде поновлено у після воєнний час, тому в цій частині позовних вимог суд вважає - відмовити. Також позивачами надано детальний розрахунок ремонту на ім`я ОСОБА_3 після пошкодження багатоповерхового будинку по АДРЕСА_3 , у розмірі 67 100,00 грн тому суд вважає стягнути з відповідача на користь платника ОСОБА_3 суму витрачених коштів.
За вищевикладеними обставинами, суд вважає за часткове задоволення позовних вимог у частині про відшкодування матеріальної шкоди.
Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно із частинами першою, шостою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 34 938.83грн.
Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 926 783,69 грн;
-на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн;
-на користь ОСОБА_3 моральну та матеріальну шкоду у розмірі 567 100,00 грн;
-на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.
Стягнути з держави Російська Федерація в дохід держави Україна судовий збір в сумі 34 938.83грн
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
позивачі: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;
ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;
ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;
відповідач: Держава Російська Федерація, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, місцезнаходження: Російська Федерація, м.Москва, вул. Житня,14, буд.1.
Повний текст судового рішення складено 29.10.2025.
Суддя Г.С.Костюченко