К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 760/4587/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/12926/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Стрижеуса А.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попова Віталія Олексійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коробенко С.В., у справі за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернувся заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах Державної служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, у якому просить суд стягнути із відповідача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконно звільненого працівника у розмірі 64920,90 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі № 140/10804/21 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання наказу керівника Укртрансбезпеки на той час ОСОБА_1 - про звільнення працівника протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 64 920,90 гривень.

На виконання вказаного судового рішення, як зазначав прокурор, упродовж лютого-грудня 2022 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено присуджену суму в розмірі 64920,90 гривень.

У зв`язку із наведеним вище прокурор вважав, що ОСОБА_1 , як особою відповідальною за незаконне звільнення працівника, було завдано Державній службі України з безпеки на транспорті шкоду у розмірі 64920,90 грн, яка підлягає відшкодуванню.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну в наслідок незаконного звільнення працівника у розмір 64920 грн. 90 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури суму сплаченого збору у розмірі 2684 грн. 00 коп.

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Попов В.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення, суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, не застосував: частину другу ст. 19 Конституції України; частини другу-третю ст. 5, пункти 1, 7 частини першої ст. 8, частини першої, другої, шостої, сьомої ст. 9, пункт 2 частини другої, частини третьої ст. 80, ст. 81, 82 Закону України «Про державну службу».

Так, у порушення положень частини другої і третьої ст. 5 Закону України «Про державну службу» застосував положення КЗпП про матеріальну відповідальність працівників, хоча питання матеріальної відповідальності державних службовців та посадових осіб винних у незаконному звільненні працівників врегульовані спеціальним законом - Главою 3 Закону України «Про державну службу».

Також, на переконання апелянта, суд порушив норми процесуального права, неповно з`ясувавши всі обставини справи, не дослідив і не надав оцінки жодному доказу наданому відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти задоволення позовних вимог, які мають значення для правильного вирішення справи, при цьому висновки зроблені судом не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом з тим, районним судом не враховано актуальні правові висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, а замість цього застосовано неактуальний (не останній) висновок викладений постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18). Крім того, суд першої інстанції застосував неактуальні для даних правовідносин постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», постанову Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», які вочевидь не враховують зміни у законодавстві, які відбулись в Україні, зокрема, законодавче врегулювання питань матеріальної відповідальності державних службовців Законом України «Про державну службу». Судом порушено юрисдикційну підсудність, адже питання притягнення до матеріальної відповідальності державних службовців мають вирішуватися адміністративним судом, про що зроблено правові висновки у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц.

Представник апелянта зазначав про відсутністб цивільної дієздатності у Укртрансбезпеки на звернення з позовами до суду про стягнення в порядку регресу збитків спричинених державному бюджету. Жодний з доказів наданих відповідачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення проти задоволення позовних вимог не досліджувався та не оцінювався судом. Також суд першої інстанції не обґрунтував у своєму рішенні підстав незастосування норм права (в тому числі спеціального закону), на які послався відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог.

Вказував, що 13 листопада 2023 року через підсистему «Електронний суд» було подано клопотання про поновлення строку на подання доказів, однак надані суду докази не досліджені та їм не надано правової оцінки.

08 липня 2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив від представника Міністерства розвитку громад та територій України - Ніколаєва О.С. у якій останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Вказував, що факт незаконного звільнення працівника та зобов`язання виплати відповідних відшкодувань у зв`язку із поновленням незаконно звільненого працівника встановлено у судовому порядку. Відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано у судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначав, що суду було надано докази на підтвердження фактичного перерахування коштів ОСОБА_2 присудженого йому як середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Укртрансбезпеки здійснюється за рахунок бюджетних коштів, а відповідач не спростував надані до суду докази.

Вважає законними висновки суду першої інстанції про встановлення факту заподіяння шкоди Укртрансбезпеці через незаконне звільнення працівника та вірними висновки суду про наявність підстав для стягнення з відповідача розміру шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення в сумі 64920, 90.

15 липня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив представника позивача Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Л. А. на апеляційну скаргу. У відзиві представник позивача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року - без змін.

Мотивуючи свій відзив, представник позивача вказала у ньому, що відповідно до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Уряду від 11 лютого 2015 року № 103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Отже, Укртрансбезпека є центральними органом виконавчої влади та фінансується за рахунок коштів державного бюджету, що є загальновідомим фактом та не підлягає доказування. З аналізу вищевказаних норм, а також актуальної судової практики вбачається, що органи виконавчої влади, в тому числі Укртрансбезпека, наділені правом на заявлення у регресному порядку вимоги про відшкодування шкоди, завданої посадовими особами.

Положення підпункту 10 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України вказують, що органи виконавчої влади мають імперативно визначений обов`язок щодо звернення із регресними позовами про відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами.

Представник позивача також зазначила у відзиві на апеляційну скаргу, що сам по собі факт, завдання майнової шкоди позивачу суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спільних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Також представник позивача у відзиві зауважувала, що правовідносини між сторонами в цій справі не стосуються прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, та не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а зробила правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу встановлюється в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. Враховуючи вищевикладене, реалізація Укртрансбезпекою обов`язку (визначеного бюджетним законодавством щодо вжиття заходів спрямованих на повернення коштів до державного бюджету) шляхом пред`явлення регресного позову є належним способом захисту інтересів держави.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Попова В.О. на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02 квітня 2020 року № 445-К, за підписом Голови Служби ОСОБА_1, ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області, із змінами внесеними наказом від 14 червня 2021 року №846-к.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2022 року у справі № 140/10804/21 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті. Вказаним рішенням окружного суду визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.04.2021 № 445-к, із змінами, внесеними наказом від 16.06.2021 №846 «Про звільнення ОСОБА_2 » з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 14 червня 2021 року.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 15 червня 2021 року.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64920, 90 грн.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 кошти витрачені під час відрядження у розмірі 12 520,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення на посаді ОСОБА_2 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 7869, 20 грн.

На виконання судового рішення Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату ОСОБА_2 , як незаконно звільненому працівнику, у розмірі 64920,90 грн.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22, що узгоджуються з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 2 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що преюдиційними судовими рішеннями: рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 140/10804/21 встановлено незаконність наказу Укртрансбезпеки від 14 червня 2021 року № 445-к «Про звільнення ОСОБА_2 » й поновлено працівника на роботі, стягнуто на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу й ці обставини не підлягають доказуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника з роботи, має відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу, у розмірі виплаченого ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 64 920,90 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу», а ця справа не підсудна цивільному суду є необґрунтованими з огляду на таке.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку про те, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законодавством.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (частина перша статті 125 Конституції України).

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частинами другою, четвертою, п`ятою статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено з огляду на те, що на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року, яким поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 14 червня 2021 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 64 920,90 грн.

Право позивачів на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади, закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Такий підхід щодо юрисдикції подібних спорів підтримано Верховним Судом, зокрема у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 755/4855/22, від 05 березня 2025 року у справі № 947/8629/20.

Таким чином, правовідносини між сторонами у цій справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

У справі, яка переглядається, не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_2 з публічної служби, оскільки незаконність такого звільнення вже встановлена вищезгаданим рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року, що набрало законної сили згідно з ухвалою Восьмого апеляційного адміністративний суду від 15 серпня 2022 року у справі № 141/10804/21.

Отже, предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір у цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

При цьому сам по собі той факт, що майнова шкода завдана позивачу - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 676/2149/20 (провадження № 11318св21), від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21 (провадження № 61-15908св21), від 07 червня 2023 року у справі № 760/1270/20 (провадження № 61-12891св22) та від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22 (провадження № 61-11642св22), в яких спірні правовідносини були подібними (органи державної влади/місцевого самоврядування пред`явили позови до винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівників було здійснено з порушенням закону, про відшкодування в порядку регресу заданої ними майнової шкоди, спричиненої виплатою за рішеннями судів таким працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частин четверта статті 263 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що у справі, яка переглядається, правовідносини між сторонами не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень і що незаконність звільнення працівника з публічної служби вже встановлена іншим судовим рішенням, а тому питання щодо правомірності дій відповідача не підлягає оцінці при вирішенні цього спору.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване судове рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) містяться правові висновки про те, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) зроблено висновок за обставин справи, коли позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи - військовослужбовця про відшкодування майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби. Спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби.

Проте, предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди у порядку регресу, а неправомірність дій відповідача встановлена рішенням суду у справі № 480/507/21 про незаконність звільнення ОСОБА_2 з публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем було подано клопотання про поновлення строків на подання доказів, зокрема:

- Наказу Укртрансбезпеки №322 від 15.08.2019 «Про деякі питання управлінської діяльності в Державній службі України з безпеки на транспорті» з додатками;

- Накауз Укртрансбезпеки №390 від 13.10.2020 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державній службі України з безпеки на транспорті на 2020 рік»;

- Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_2 ;

- Наказу Укртрансбезпеки №846-к від 13.10.2020 «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 02 квітня 2021 року №445к» без підпису ОСОБА_1 (ПІДГОТОВЛЕНО: Департаментом роботи з персоналом Людмилою Черкас та підписано Директором Департаменту роботи з персоналом Ольгою ДАНКЕВИЧ; ПОГОДЖЕНО підписантами: В.о. начальника Управління нормативно-правового Андрій ПОГОРЄЛОВ; Начальник Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку - головний бухгалтер Олена БОГОРСЬКА; Начальник Управління договірної роботи та закупівель Олександр СЕРГЄЄНКОВ; Завідувач Сектору запобігання корупції Руслан КУРИЖКО);

- Посадової інструкції Головного спеціаліста Відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 01.06.2020);

- Посадової інструкції Головного спеціаліста Відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки;

- Положення про Управління нормативно-правового забезпечення Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Наказом Укртрансбезпеки від 14.01.2020 №15);

- Посадової інструкції начальника Відділу діловодства та ведення архіву Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 02.07.2020);

- Посадової інструкції Завідувача Сектору запобігання корупції (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 03.06.2020);

- Посадової інструкція Директора Департаменту роботи з персоналом (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 01.12.2020);

- Посадової інструкції Заступника начальника Управління роботи з персоналом - начальника відділу з питань проходження державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 15.06.2020);

- Посадової інструкції заступника начальника Управління нормативно-правового забезпечення - начальника відділу позовної та претензійної роботи Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 04.01.2021);

- Посадової інструкції начальника Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 01.06.2021);

- Положення про відділ кадрової роботи Управління роботи з персоналом Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено наказом Укртрансбезпеки від 08.02.2019 №71);

- Посадової інструкції головного спеціаліста відділу з питань проходження державної служби Департаменту роботи з персоналом Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 01.12.2020);

- Посадової інструкції начальника відділу правової роботи Управління нормативно- правового забезпечення Державної служби України з безпеки на транспорті (Затверджено Головою Укртрансбезпеки 04.06.2020), однак надані суду докази не досліджені та їм не надано правової оцінки.

Перевіривши дані докази, суд зазначає наступне.

Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 02 квітня 2021 року № 445-К «Про звільнення ОСОБА_2 » вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.

Вказане спростовує посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Попова В.О. про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівників, зокрема виготовляли накази про звільнення та погоджували їх.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19).

Висновки про те, що службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам часу вимушеного прогулу, неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18, від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20, від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20, від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 394/438/22, у яких, зокрема також службова особа, яка видала наказ про звільнення, не була залучена до розгляду справи про визнання незаконним звільнення працівника та його поновлення на роботі.

Крім того предметом у цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу без необхідності надання оцінки та встановлення неправомірності дій посадової особи, відповідними діями якої така шкода завдана, оскільки неправомірність дій відповідача встановлена судовим рішенням про незаконність звільнення ОСОБА_2 із публічної служби та додаткового аналізу не потребує. Дослідження посадових інструкцій, обсягу повноважень та причин, з яких іншими посадовими особами було надано погодження проекту наказу про звільнення ОСОБА_2 з посади, не є предметом доказування в даному спорі.

Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 рокуухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача, не підлягають.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попова Віталія Олексійовича - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: