Справа № 438/1689/25
Номер провадження 2-з/438/5/2025
УХВАЛА

про відмову у вжитті заходів забезпечення позову

30 жовтня 2025 року м. Борислав

Бориславський міський суд Львівської області у складі судді Дудар О.В.,

за участю секретаря Валькович Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Савки Тараса Володимировича, про забезпечення позову, подану одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Бориславська міська рада Львівської області, Комунальне підприємство «Господарник» про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

Позивач, в особі свого представника адвоката Савки Т.В., звернувся до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Бориславська міська рада Львівської області, Комунальне підприємство «Господарник», про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Разом з позовною заявою представником позивача - адвокатом Савкою Т.В., подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 020), яка належить на праві власності ОСОБА_2 та заборони ОСОБА_2 чи за його усним чи письмовим дорученням іншим особам вчиняти будь-які дії щодо обмеження ОСОБА_1 та іншим мешканцям будинку за адресою: АДРЕСА_2 , доступу та можливості проходу коридором загальною площею 7,1 кв. м, який розташований на першому поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

У заяві вказано, що позивач просить витребувати з чужою незаконною володіння ОСОБА_2 у власність співвласників квартир багатоквартирною житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , коридор загальною площею 7,1 кв. м, який розташований на першому поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та який незаконно увійшов до складу квартири АДРЕСА_3 у вказаному житловому будинку. Позивач є власником квартири АДРЕСА_4 , яку набув на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2021 року, та яка розташована на другому поверсі двоповерхового багатоквартирного будинку, та єдиний окремий вхід з вулиці до зазначеної квартири здійснюється виключно через коридор площею 7.1 кв. м, який розташований на першому поверсі зазначеного будинку. У травні 2025 року до багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира ОСОБА_1 , з`явився ОСОБА_2 та сказав про те, що він є новим власником квартири АДРЕСА_3 , та розташована на першому поверсі зазначеного вище житлового будинку, та про те, що коридор площею 7,1 кв. м, який розташовано на першому поверсі вказаного будинку, є його особистою приватною власністю, з огляду на те, що він включений (приєднаний) до квартири, яку він успадкував, а відтак забороняє ОСОБА_1 користуватися зазначеним коридором.

У заяві вказано, що у випадку відчуження відповідачем належної йому на праві власності квартири третім особам, навіть можливе задоволення позову позивача у даній справі, не буде маги наслідком поновлення його прав як співвласника майна - коридору загального користування площею 7,1 кв. м, оскільки для відновлення своїх прав позивачу доведеться повторно звертатися до судів з іншими позовами. Відповідач може умисно відчужити спірну квартиру третім особам, в т.ч. і на підставі фіктивних правочинів. Відповідач вживає заходів спрямованих на відчуження належної йому на праві власності квартири, та з метою її відчуження приводить потенційних покупців для її огляду. Отже, можливість розпорядження відповідачем квартирою АДРЕСА_1 , до складу якої входить спірний коридор в т.ч. шляхом її відчуження становить реальну загрозу та може унеможливити ефективний захист, поновлення порушених майнових прав позивача а тому виникає необхідність вжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на вказану квартиру.

Крім того, починаючи з 25 квітня 2025 року ОСОБА_2 повністю заблокував прохід в коридор, що унеможливлює доступ позивача до належної йому на праві власності квартири.

Перебування спірного коридору у незаконному володінні ОСОБА_2 критично порушує права ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_5 на другому поверсі зазначеного багатоквартирного будинку, оскільки вказаний коридор є єдиним входом до його квартири, іншого шляху потрапити у квартиру, окрім як через цей коридор не існує. Враховуючи наведене, з метою забезпечення ефективного захисту порушених прав позивача слід вжити такий захід забезпечення позову, як заборона відповідачу вчиняти будь-які дії щодо обмеження проходу в спірний коридор.

Відповідно до частини 1 статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Сторони у судове засідання не викликались.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши вказану заяву, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частинами 1-2 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з частиною 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 викладена правова позиція, згідно з якою заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 8 березня 2024 року у справі № 725/1512/23, від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 викладено наступні висновки:

«39. До набрання чинності Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII) процесуальний закон передбачав, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

40. Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».

41. Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

42. Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

44. У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

45. Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Позивачем заявлені позовні вимоги про витребування з чужою незаконною володіння ОСОБА_2 у власність співвласників квартир багатоквартирною житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , коридор загальною площею 7,1 кв. м, який розташований на першому поверсі житлового будинку за вказаною адресою, та який незаконно увійшов до складу квартири АДРЕСА_3 у вказаному житловому будинку і належить відповідачу.

При цьому, у заяві про забезпечення позову позивач просить накласти арешт на вказану квартиру, яка належить відповідачу, що є явно неспівмірним заявленим позовним вимогам.

Також суд зауважує, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Твердження представника позивача про те, що у разі не вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що належить відповідачу, останній здійснить відчуження належного йому майна, не є безумовним доводом, що підтверджує наявність обґрунтованих ризиків невиконання або утруднення виконання у майбутньому ймовірного рішення суду про задоволення позову у цій справі.

Щодо заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу чи за його усним чи письмовим дорученням іншим особам вчиняти будь-які дії щодо обмеження позивачу та іншим мешканцям будинку за адресою: АДРЕСА_2 доступу та можливості проходу коридором загальною площею 7,1 кв. м, який розташований на першому поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , суд дійшов наступних висновків.

Позивач звернувся з позовом про витребування з чужою незаконною володіння ОСОБА_2 у власність співвласників квартир багатоквартирною житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , коридору загальною площею 7,1 кв. м, який розташований на першому поверсі вказаного житлового будинку, та який незаконно увійшов до складу квартири АДРЕСА_3 у вказаному житловому будинку.

У той же час у заяві про забезпечення позову ставиться вимога заборони відповідачу та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо обмеження позивача та інших мешканців будинку доступу та можливості проходу коридором загальною площею 7,1 кв. м, який розташований на першому поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з мотивів забезпечення ефективного захисту порушених прав позивача щодо користування належною йому квартирою АДРЕСА_4 .

Суд вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову не відповідає завданням та правовій природі інституту забезпечення позову, оскільки суперечить його меті - гарантуванню реального виконання судового рішення і фактично спрямований на забезпечення реалізації прав позивача на користування належною йому квартирою.

За наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних підстав для забезпечення позову, а тому вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 149, 150, 153, ЦПК України,

постановив:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Савки Тараса Володимировича, про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Бориславська міська рада Львівської області, Комунальне підприємство «Господарник» про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Олена ДУДАР