ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1721/25Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/988/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року, ухвалене суддею Коротичем І.А. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №-502746 від 26.10.2021 року в розмірі 21 576 грн, яка складається з 6000 грн - заборгованість за сумою кредиту; 15 576 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Позивач зазначав, що 26.10.2021 між відповідачем та ТОВ «КОШЕЛЬОК» було укладено договір № -502746 за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «КОШЕЛЬОК», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. Зазначений кредитний договір разом із правилами надання кредитів складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та за якими позичальник був попередньо ознайомлений. На виконання зазначених вимог, позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор - 7666 для підписання кредитного договору № -502746 від 26.10.2021 року.

Відповідно до умов кредитного договору, ТОВ «КОШЕЛЬОК» надано відповідачу кредит для задоволення особистих потребу розмірі 6000,00 грн; початковий строк кредитування становить 28 днів; відсоткова ставка, становить 2,2% на добу за початковий строк кредитування визначений п. 2.3., п. 3.6., п. 3.7. договору; сума кредиту та нараховані відсотки, за початковий строк користування позикою, на 28 днів становить 9696.00 грн.

Позивач зазначав, що виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти. Однак, відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, тому ТОВ «Кошельок» просило стягнути заявлену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Кременецького районного суду від 09.07.2025 року позов ТОВ «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» заборгованість за кредитним договором №-502746 від 26.10.2021 року в розмірі 6000.00 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «КОШЕЛЬОК» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір між кредитором та відповідачем укладено в електронному вигляді, а кошти за даним кредитом було отримано ОСОБА_1 на свій банківський рахунок, тому на думку скаржника є всі підстави для висновку, що між сторонами складись кредитні правовідносини.

Без вчинення позичальником певних дій (ведення персональних даних та низки іншої інформації) первісний кредитор не зміг би сформувати індивідуальну частину договору та надати одноразовий цифровий ідентифікатор для підпису позичальникові, а тому висновки суду І інстанції про недоведення укладення кредитного договору спростовуються сукупністю доказів.

ТОВ «КОШЕЛЬОК» зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що позивачем надані кредитні кошти, за отриманням яких звертався відповідач, зазначені кошти використанні останнім на власні потреби, тому висновок суду про часткове задоволення позову (відмову у стягненні процентів за користування кредитом) за відсутності спростування факту дійсності правочину не відповідає вимогам закону.

Крім того, ТОВ «КОШЕЛЬОК» вважає висновок суду першої інстанції в частині розподілу витрат на правову допомогу таким, що не ґрунтується на вимогах цивільного - процесуального закону.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи

За умовами п. 1.1 Договору № -502746 від 26.10.2021 року про надання кредиту, ТОВ «Кошельок» надає ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6000.00 гривень на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених договором про надання кредиту та Правилами надання споживчих кредитів.

Згідно умов договору, тип кредиту - споживчий; сума кредиту, 6000.00 грн (п. 1.1. договору, р. 3 паспорту кредиту); початковий строк кредитування, становить 28 днів (п. 2.1. договору, р. 3, р. 4 паспорту кредиту, п. 1. графіку розрахунків); відсоткова ставка, становить 2,2% на добу за початковий строк кредитування визначений п. 2.3., п. 3.6., п. 3.7. договору (р. 4 паспорту кредиту, п. 1. п. 2 Графіку розрахунків).

Зі змісту Договору видно, що між сторонами узгоджений графік повернення кредиту. Умови кредитування, серед іншого, відображені й в паспорті споживчого кредиту.

З долученої до матеріалів справи довідки № 05/642-05/106 від 15.05.2025 року видно, що 26.10.2021 року ТОВ «Кошельок» на підставі договору №-502746 про надання кредиту через платіжну систему XPAY Group LLC перерахувало на картковий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 6000.00 гривень.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача за договором № -502746 становить 21576 грн та складається із: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 6000.00 грн; заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 15576.00 грн.

З наданої АТ КБ «ПриватБанк» інформації видно, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_1 , на яку 26.10.2021 року зараховано 6000.00 грн.

До позовної заяви ТОВ «Кошельок» надано копію правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредитуТОВ «Кошельок».

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідно до ч. 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до пункту 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що ні кредитний договір № -502746, ні надані позивачем паспорт споживчого кредиту не підписані відповідачем електронним підписом (одноразовим ідентифікатором). Суд дійшов висновку, що позивач не довів погодження позичальником усіх істотних умов договору, зокрема процентної ставки, строку як цього вимагають ст. 638, 1054 ЦК України, тому дійшов висновку про наявність підставі для стягнення з відповідача фактично перерахованих позивачем коштів в сумі 6000 грн.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовною заявою, позивач посилався на те, що 26.10.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № -502746 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.

До позовної заяви позивачем було додано :

-копію паспорта споживчого кредиту до договору №-502746 від 26.10.2021 року у реквізитах якого не вбачається одноразового електронного підпису, одноразового ідентифікатора;

-копію договору № -502746 від 26.10.2021 року з графіком розрахунків у якому не встановлено електронного підпису, одноразовим ідентифікатором;

-копію детального розрахунку заборгованості за договором №-502746 від 26.10.2021 року, з якого слідує, що було видано кредит 6000 гривень, нараховано проценти за період з 26.10.2021 року по 20.02.2022 року у розмірі 15576 грн, у відповідності до п. 3.5 договору, виходячи із процентної ставки 2,2% за кожен день користування кредитом;

-копію правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок», які також не підписані відповідачем.

Разом з тим, із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що відповідач вчинив певну сукупність дій, спрямовану на отримання позики від ТОВ «Кошельок», а саме, зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ «Кошельок») із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого йому позивачем одноразового ідентифікатора.

Посилання в позовній заяві про те, що позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор - 7666 шляхом направлення для підписання кредитного договору №-502746 від 26.10.2021 року на номер телефону +59 електронного повідомлення, колегія суддів вважає голослівними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних позивачем обставин про те, що відповідачу видавався одноразовий ідентифікатор для підписання договору позики.

Тому установивши фактичне перерахування позивачем на карту відповідача коштів у сумі 6000 грн суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для їх стягнення як неповернуту суму фактично отриманих грошових коштів.

Твердження ТОВ "Кошельок" про укладення договору в електронному вигляді не підтверджується належними доказами. У матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили, що відповідач виконав дії, передбачені Законом України «Про електронну комерцію» для підписання електронного договору -

а саме:

не доведено, що відповідач отримав одноразовий ідентифікатор;

не доведено, що цей ідентифікатор був використаний для підписання договору;

не надано технічних журналів, протоколів підтвердження акцепту чи доказів авторизації у системі.

Таким чином, сам факт надання одноразового ідентифікатора не доводить факту акцепту договору відповідачем, якщо немає підтвердження його використання.

Доводи апеляційної скарги про те, що введення відповідачем персональних даних та формування кредитором індивідуальної частини договору свідчить про його укладення, є безпідставними.

Сам факт введення персональних даних не підтверджує укладення договору. Посилання скаржника на те, що позичальник нібито вводив персональні дані для формування договору, не є доказом акцепту (підписання) кредитного договору.

Заповнення анкетних полів або введення особистої інформації є лише попередньою дією, необхідною для створення технічної можливості формування пропозиції (оферти), але не свідчить про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір вважається укладеним з моменту одержання відповіді про прийняття оферти (акцепту).

Жодних доказів такого прийняття - у вигляді підписання одноразовим ідентифікатором, електронним повідомленням чи іншими передбаченими законом діями - позивач не надав.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення процентів є безпідставними, оскільки договір не підписаний позичальником, а тому визначені в ньому проценти не були погоджені сторонами, як і не погоджено строк кредитування ті інші істотні умови кредитного договору.

За відсутності підпису немає доказів акцепту умов договору, зокрема процентної ставки.

Сам факт отримання коштів підтверджує лише обов`язок їх повернути, але не сплачувати проценти за користування кредитом.

Більше того, із наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме погашення заборгованості та тілом кредиту чи процентами за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного зменшення судом витрат за надану професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції з 10000 грн до 4000 грн у зв`язку з відсутністю заяви відповідача про таке зменшення колегія суддів вважає необґрунтованими.

За приписами ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.

Суд першої інстанції вірно встановивши та проаналізувавши вартість і обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт у даній цивільній справі, зважаючи на її складність, дійшов правильного висновку, що сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 4000 грн, яка є обґрунтованою та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена була понести сторона позивача у цій справі.

Більше того, у разі застосування принципу пропорційності розподілу судових витрат відносно розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 27.81%), сума витрат за надану професійну правничу допомогу становитиме 2781 грн, що є меншою сумою, ніж стягнута судом першої інстанції (10000/100х27,81).

Однак, касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21.06.2023 у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), на які здійснює своє посилання скаржник у доводах касаційної скарги.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, та зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" - залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Постанову суду апеляційної інстанції складено 27 жовтня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.