Справа № 465/3876/25 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/811/2595/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника відповідачки Кінаша Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кінаша Дмитра Вадимовича на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року в складі судді Мигаль Г.П. у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

встановив:

У травні 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про встановлення права на зміну черговості одержання права на спадкування в судовому порядку.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Призначено підготовче судове засідання.

30 червня 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви позивачка посилається на те, що вона звернулася із позовною заявою про встановлення права на зміну черговості одержання права на спадкування в судовому порядку. Необхідність забезпечення позову виникла у зв`язку з тим, що на її думку, відповідачка отримала право власності на спадок всупереч ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Просила застосувати захід забезпечення позову у виді залишення без руху свідоцтв на право власності на спадок ОСОБА_3 до кінця судового провадження, та заборонити вчиняти дії щодо зміни власників нерухомого майна.

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2025 рокузаяву про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження квартир за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер 410137500:10:004:1145 з садовим будинком АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Ухвалу суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Кінаш Дмитро Вадимович, вважає, що така постановлена з порушенням норм процесуального права та з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Покликаючись на судову практику зазначає, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову повинна обґрунтувати причини звернення із такою заявою, з цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання або невиконання рішення суду, імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Всупереч наведеному, у заяві про вжиття заходів забезпечення позову не обґрунтовано необхідність їх застосування, а в ухвалі не наведено будь яких обставин, які б підтверджували, що у разі незастосування таких заходів виконання рішення суду буде унеможливлене або істотно ускладнене.

Наведене свідчить про те, що обставини, які мають значення для справи є недоведеними.

Стверджує, що позивачем не сплачено судовий збір за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову, що суд першої інстанції не дослідив.

Неврахування судом першої інстанції зазначених обставин, свідчить про порушення норм процесуального права.

Також вважає, що суд вийшов за межі прохальної частини заяви, оскільки наклав заборону відчуження на належне відповідачу майно, при цьому позивачка просила застосувати інші заходи забезпечення.

Звертає увагу, що апелянтка є спадкоємцем першої черги за законом до майна ОСОБА_3 , як його дочка, тому їй видано свідоцтва про право на спадщину за законом, які є чинними, у судовому порядку недійсними не визнавалися, відповідних вимог не заявлено і у даній справі.

Вважає, що застосований судом захід забезпечення позову фактично виходить за межі предмета спору, оскільки підлягав би застосуванню у випадку заявлення вимог щодо визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та скасування права власності на спадкове майно.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

24.07.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, просить залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті другої ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Беручи до уваги зміст позовних вимог, їх підставу та предмет позову, який становить вимога про встановлення права на зміну черговості і одержання права на спадкування в судовому порядку, суд дійшов висновку, що зупинення дії свідоцтва про право на спадщину не є ефективним способом захисту (заходом забезпечення) на даній стадії процесу, оскільки відповідачка, отримавши свідоцтво про право на спадщину на право на спадкове майно, переоформала на себе таке, тому вважав обґрунтованими доводи позивачки про забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного майна, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку відчуження майна відповідачкою іншим особам.

Суд також взяв до уваги те, що відповідачка, знаючи про подану 08.05.2025 позовну заяву про встановлення права на зміну черговості одержання права на спадкування в судовому порядку, 15.05.2025 на підставі свідоцтва про право на спадщину зареєструвала за собою відповідне нерухоме майно.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

При цьому, суд не встановив підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Колегія суддів виходить з того, що забезпечення позову є процесуальним питанням, тому перевіряючи законність оскаржуваної ухвали не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, які стосуються суті спірних правовідносин, оскільки таким може бути надана правова оцінка лише при розгляді справи (заявлених позовних вимог) по суті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 1/an_8423/ed_2018_02_28/pravo1/T04_1618.html?pravo=1#8423" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом, визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та багатьох інших.

Враховуючи вказаний принцип, колегія суддів приходить переконання про те, що застосувавши відповідний захід забезпечення позову, суд першої інстанції не порушив вимоги процесуального закону, оскільки врахувавши предмет спору, а також подану заяву ОСОБА_2 , зміст такої та з`ясувавши, що на обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на той спосіб забезпечення позову, який не передбачений законом (не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини), самостійно здійснив правильну правову кваліфікацію такої (заяви) та застосував для прийняття рішення ті норми процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, тому вжив такий захід забезпечення позову, який є найбільш прийнятним у спірних правовідносинах та узгоджується з позицією та вимогами позивачки

Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Так, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи чи підставність позовних вимог, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Необхідно зазначити, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Згідно із висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 ЦК України).

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Крім того, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

У висновках Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 зазначено, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків, щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб.

При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази.

Із змісту позовної заяви слідує, що позивачка ОСОБА_2 просить про зміну черги на спадкування майна після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцем тієї черги, яка має право на спадкування.

У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 , з якої слідує, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років (а.с. 8).

Крім цього, згідно із свідоцтвом про одруження від 09.01.1999 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 24.07.2018, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 24.07.2018 серія НОМЕР_3 (а.с. 10-11).

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2025 року, справа №465/6782/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю у фактичному шлюбі задоволено.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. (а.с. 12).

Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Із змісту такого слідує, що ОСОБА_1 було відомо про такий спір, остання активно реалізовувала свої процесуальні права та маючи представника, заперечувала позовні вимоги ОСОБА_2 .

Поряд з цим, незважаючи на зазначені обставини, судове рішення, а також подання позову ОСОБА_2 у даній справі, спірне спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , а також земельна ділянка № НОМЕР_1 з садовим будинком № НОМЕР_1 в садівничому кооперативі "Червона калина" в урочищі "Клепарів" м. Львова, на підставі свідоцтв на право власності після смерті ОСОБА_3 , зареєстровані 15.05.2025 за ОСОБА_1 (а.с. 40-42, 45-47).

Колегія суддів виходить із того, що саме зазначене спадкове майно є спірним, оскільки незважаючи на зміст та предмет заявлених позовних вимог, саме таке, а не інше майно, потенційно може стати спадковою масою для спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, відповідачка ОСОБА_1 , як власник майна володіє, користується та розпоряджається таким на власний розсуд, що свідчить про те, що таке може вільно відчужуватися тобто переходити до іншої особи, оскільки відсутні докази що воно вилучене з цивільного обороту.

Іншими словами, ризик відчуження відповідного майна є потенційним та постійним.

Згідно із висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

За змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Враховуючи наведене та незважаючи на те, що предметом спору у даній справі є немайнові вимоги, однак такі напряму стосуються майнових (спадкових) прав, колегія суддів вважає, що заходи забезпечення позову, які вжиті судом першої інстанції, є співмірними із предметом спору та відповідають спірним правовідносинам.

Тобто, необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Таким чином, незважаючи на те, що законність отримання майна у спадок не є предметом позову у даній справі, однак враховуючи обставини набуття такого у власність відповідачкою після вчинення ОСОБА_2 активних дій з метою майбутнього спадкування цього майна, а також можливість відчуження майна відповідачкою, дають підстави для висновку про можливість та доцільність існування відповідного заходу забезпечення позову.

У справі, яка переглядається, колегія суддів установила наявність реального спору між сторонами, ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачки, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі у випадку задоволення позову.

Обраний судом вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки відповідне майно фактично зберігатиметься у володінні останньої, а обмежується лише її можливість розпорядитися таким.

Зазначене узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Також забезпечення позову у відповідний спосіб не вплине на права і обов`язки осіб, які не є учасниками даної справи, натомість захистить права позивача у разі задоволення його позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги про несплату судового збору при поданні заяви про забезпечення позову, то таке процесуальне порушення не є таким, що вплинуло на правильність оскаржуваної ухвали, при цьому, оскільки розгляд справи незавершений, суд вправі за наслідками розгляду справи по суті здійснити відповідний розподіл судових витрат, з врахуванням сплачених та тих, які мали бути сплачені.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані лише на їх переоцінку, тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог норм процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кінаш Дмитра Вадимовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 жовтня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк