Справа № 677/711/23
Провадження № 2/677/57/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2025 року м. Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді: Шовкуна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Демчишеної Ю.В.,

учасники справи (сторони):

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Красилів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

01.05.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 248790 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 6707, 34 грн., а всього коштів в сумі 255497,34 грн.

В обґрунтування позову зазначає про те, що 22 травня 2022 року він уклав із ОСОБА_4 договір, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 6 200 доларів США, 2 200 злотих та 3 000 гривень для придбання йому легкового автомобіля з умовою повернення даних грошових коштів в строк до 25 травня 2022 року у разі не придбання транспортного засобу. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки в цей же день. Позивач свої зобов`язання по договору виконав у повному обсязі, а саме - 22.05.2022 року передав відповідачу грошові кошти в сумі 6 200 доларів США, 2 200 злотих та 3 000 гривень. Водночас, по закінченню обумовленого у вищевказаному договорі строку відповідач легковий автомобіль (або будь-який інший транспортний засіб) йому не придбав та не передав, передані ним кошти у розмірі 6 200 доларів США, 2 200 злотих та 3 000 гривень починаючи з 26.05.2022 року і до даного часу не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання. Відповідно до статті 1053 Цивільного кодексу України (Новація боргу у позикове зобов`язання) за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

22.05.2022 року позивач, уклав з відповідачем - ОСОБА_4 , договір позики грошових коштів у сумі 6 200 доларів США, 2 200 злотих та 3 000 гривень. Одержання відповідачем цієї суми підтверджується його розпискою, що в оригіналі подана суду. Відповідно до укладеної між ними 22.05.2022 року угоди, відповідач зобов`язувався повернути йому в повному обсязі вказані кошти не пізніше 25.05.2022 року.

Проте, у строк, що зазначений у вищевказаній розписці, відповідач грошей позивачу не повернув. Останній під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов`язання.

З моменту виникнення у відповідача зобов`язання по поверненню боргу, тобто з 25.05.2022 року і до моменту подачі позовної заяви, ОСОБА_4 не здійснив ніяких дій для повернення боргу.

На звернення та вимоги позивача повернути суму позики відповідач не реагує та ухиляється від вирішення спору шляхом переговорів та у добровільному порядку.

За таких обставин та у зв`язку із простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання та небажанням врегулювати спір мирним шляхом, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Згідно із вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі неповернутої суми в доларах США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення судового рішення».

З урахуванням вимог постанови Великої Палата Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 14-446цс18 та висновків, які викладені в даній постанові, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 20 400 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 16 березня 2017 року до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку на дату звернення до суду (21.04.2023), що становить 2227 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 6 200 доларів США х 332 дні х 3:100:365 = 169,19 доларів США. Крім того, 2 200 злотих х 332 дні х 3: 100: 365 = 60,04 злотих.

Згідно із публічною інформацією, яка розміщена на офіційному веб-сайті Національного банку України (https://bank.gov.ua) офіційний курс НБ України: - станом на 22.04.2023 становив 36 гривень 56 копійок за 1 долар США; - станом на 22.04.2023 становив 8 гривень 69 копійок за 1 злотий. Таким чином, сума частини боргу у розмірі 6 200 доларів США станом на 22.04.2023 становить 226 672 грн., а 3% річних у розмірі 169,19 доларів США станом на 22.04.2023 становить 6 185,59 гривень.

Крім того, сума частини боргу у розмірі 2 200 злотих станом на 22.04.2023 становить 19 118 гри., а 3% річних у розмірі 60,04 злотих станом на 22.04.2023 становить 521,75 гривень.

Загальна сума боргу за договором позики від 22 травня 2022 року станом на 22.04.2023 (з урахуванням 3% річних) становить: 226 672 грн. + 6 185,59 + 19 118 грн. + 521,75 грн. + 3 000 грн. = 255 497,34 гривень.

Враховуючи викладене позивач просить суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 22 травня 2022 року у сумі 248 790 (двісті сорок вісім тисяч сімсот дев`яносто) гривень, 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 6 707 (шість тисяч сімсот сім) гривень 34 коп., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 255 497 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 34 копійки, а також судові витрати.

Аргументи учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Заремба О.І. в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. ОСОБА_1 був крім того допитаний, з його згоди, в якості свідка та вказав, що грошові кошти він передавав відповідачу для того, щоб останній пригнав йому авто, однак цього не сталося, і згідно домовленостей між ними повинен був повернути кошти, однак відповідач не виконав умови договору.

Представник відповідача адвокат Сидорук Д.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив той факт, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Заявляв клопотання про виклик свідка, однак забезпечити його присутність не зміг, в подальшому відмовився від його допиту. Судом також вживалися заходи для виклику свідка у відповідності до вимог ЦПК України. Крім того, представник відповідача зазначив, що розписка не має дати, а тому слід вважати датою складання 25.05.2022 року, а не 22.05.2025 року як зазначає позивач, також розписка має виправлення, що стосується коштів які були передані в доларах США, вважає, що там зазначена сума 600 доларів, а не 6200 доларів США, як зазначає позивач. Також зазначив про те, що позивачу було доставлено автомобіль, гр. ОСОБА_5 долучивши при цьому письмові докази, однак оригінали для огляду в судовому засіданні (і на вимогу суду згідно клопотання сторони позивача) надати не зміг. За таких обставин, вважає, що домовленості між позивачем та відповідачем викладені в розписці відповідачем виконані в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлений належним чином.

Позиція суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Короткий зміст фактичних обставин справи.

Судом встановлено те, що відповідач ОСОБА_4 взяв кошти у відповідача в сумі 6200 дол. США, 2200 злотих, 3000 грн. на придбання авто за кордоном. Зобов`язується привезти авто по домовленості, або повернути 25.05.2025 року кошти. (а.с. 8 - копія, 118-оригінал розписки).

Відповідно до результатів перевірки фізичної особи ОСОБА_4 пов`язаний з компанією Автотрейд-Плюс». (а.с. 13-25).

Представником відповідача на підтвердження виконання укладеної розписки надано відповідні письмові документи, а саме: тимчасове посвідчення про реєстрацію автомобіля на ім`я позивача, рахунок фактура № 65 від 27.05.2022 року на ім`я позивача на вказаний автомобіль, копію довіреності позивача від 07.05.2022 року на ім`я ОСОБА_5 та витягом про її реєстрацію від 27.05.2023 року, вантажною митною декларацією № UA400050/2022/000632 відносно вищевказаного автомобіля та договором № 270522/22-2 про надання послуг з митного декларування товарів. (а.с. 72-83). Позивач під час його допиту вказував про те, що надані представником відповідача документи не стосуються домовленостей згідно розписки, це він окремо домовлявся з гр. ОСОБА_5 про доставку йому іншого авто.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду внаслідок невиконання умов за укладеним між ними договором позики в розмірі 248 790 (двісті сорок вісім тисяч сімсот дев`яносто) гривень, 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 6 707 (шість тисяч сімсот сім) гривень 34 коп., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 255 497 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 34 копійки, у зв`язку із невиконанням умов договору на придбання та доставку автомобіля.

Суд частково погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також встановлення з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Наведені правила тлумачення умов договору відповідають правовим висновкам Верховного Суду щодо правил застосування статті 213 ЦК України, сформульованим у постанові від 15 червня 2021 року у справі N 447/559/18 (провадження N 61-5144св20).

Як вбачається з договору укладеного між сторонами та тлумачення його змісту (зокрема, з урахуванням намірів сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) свідчить про те, що між ними виникли правовідносини, які випливають з договору комісії з приводу придбання транспортного засобу за межами України.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (частина перша статті 1011 ЦК України).

Відповідно до статті 1012 ЦК України, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Згідно із приписів статті 1013 ЦК України, комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Згідно з ч. 1 ст. 1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок не має, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочин відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії, а також повернути інше майно, передане йому комітентом для виконання договору. Закон не встановлює вимог щодо форми, змісту та порядку надання комісіонером комітентові звіту, тому дане питання має регулюватися за домовленістю сторін.

У постанові Верховного Суду 10 червня 2021 року в справі N 910/7223/18 міститься висновок про те, "що договір комісії відноситься до числа договорів про надання нематеріальних посередницьких послуг, головним чином при здійсненні торгових операцій. Сутність договору комісії полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний (комітента) рахунок. Отже законом чітко визначено таку особливість договорів комісії, як зобов`язання комісіонера вчинити правочин за рахунок саме комітента".

Предметом договору комісії є надання посередницьких послуг в сфері торгового обороту, що передбачає вчинення одного або кількох правочинів. Тобто, предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, а саме послуга, яка ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера (постанова Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі N 686/9750/15-ц).

Верховний Суд в постанові від 27 серпня 2020 року у справі N 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц, (провадження N 14-473цс18), в якій зазначено, що "згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм". З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

На переконання суду, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що відповідач надав позивачу звіт про виконання договірних відносини з приводу придбання транспортного засобу.

Суд не приймає заперечення представника відповідача на те, що умови договору відповідачем виконані, автомобіль було доставлено ОСОБА_5 , оскільки нотаріальна довіреність була видана 27.05.2022 року, тобто після кінцевої дати виконання умов договору, яка зазначена в розписці. (в розписці кінцева дата виконання зобов`язання вказана 25.05.2022 рік). Крім того, суд не приймає до уваги і інші надані письмові докази представником відповідача, оскільки в подальшому на вимогу суду не були надані в оригіналах для дослідження їх в судовому засіданні.

Стосовно протоколу опитування свідка від 24.06.2024 року безпосередньо саме адвокатом відповідача ОСОБА_3 , суд до такого відноситься критично, оскільки викладені факти в протоколі слід було перевірити безпосередньо в судовому засіданні, оскільки на думку суду він має (може мати) протиріччя, а саме, (наприклад, чи було відомо ОСОБА_5 про розписку, яку писали позивач та відповідач, стільки домовленостей було, чи стосувалося доставка ним авто саме цієї розписки, тощо) однак ні відповідачем, ні представником відповідача участь даного свідка у судовому засіданні не була забезпечена.

Також суд, не приймає до уваги заперечення представника відповідача стосовно того, що в розписці вказана сума не 6200 дол. США, а на його думку правильно читати суму 600 дол. США, оскільки за таку вартість з об`єктивних підстав неможливо доставити авто (яке оговорювалося) із закордону, враховуючи вартість такого авто, яке можна перевірити на відповідних європейських сайтах. Єдине, може виникати сумнів, щоб правильно читати, чи 6000 дол. США, чи 6200 дол. США, оскільки мається виправлення з 6000, на 6200, однак даний факт відповідачем не оспорюється, тому суд вважає правильним вважати суму в 6200 дол. США. Також, судом встановлено те, що кінцевий термін виконання зобов`язання згідно розписки вказано 25.05.2022 року, а не так як зазначає сторона відповідача.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За нормами ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем на думку суду не представлено суду доказів щодо безпідставності вимог позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо стягнення коштів за порушення умов договору.

Посилання позивача, щодо застосування положень ст. 625 ЦК України суд не приймає до уваги, та вважає безпідставним, оскільки судом з`ясовано, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору комісії, тобто договірні правовідносини, а не деліктні правовідносини. Тому, в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18.

Позивачем надано відповідний розрахунок згідно публічної інформації курсу НБУ, згідно якого: 6200 дол. США складає 226672 грн., 2200 злотих 19118 грн. + 3000 грн., а всього 248790 грн. 00 коп.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо стягнення коштів, та вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 248790 грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог, на підставі вищевикладеного, слід відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов задоволено на 97,37 %, тому відповідно підлягає відповідному розподілу при стягненні суми.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 15, 75-81, 89, 95, 263-268 ЦПК України, ст.ст. 202-215, 1011-1014, 1018, 1022 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 248790 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн. 47 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справу, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник провадження (сторони):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи відсутній.

Суддя: В.О. Шовкун