ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2025 року м. Чернівці Справа № 727/2448/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Сарган Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Літвінової О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

В подальшому, ОСОБА_1 у вересні 2025 року подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову, просила забезпечити позов шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 , без нотаріально посвідченої згоди матері.

Мотиви заяви обґрунтовані тим, що матір дитини незважаючи на встановлений судом графік побачень вже понад 8 місяців не бачить дитину, відповідач категорично не бажає виконувати рішення суду та вчиняє дії для унеможливлення спілкування дитини з матір`ю.

Крім того, в телефонних розмовах неодноразово вказував на те, що вивезе дитину за кордон, як то робив у лютому 2025 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.09.2025 року задоволено заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Усманова М.А. про забезпечення позову.

Обмежено право виїзду за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без нотаріально посвідченої згоди матері - ОСОБА_1 .

Провадження №22-ц/822/929/25

Не погоджуючись із ухвалою суду сторона відповідача оскаржила її, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що ухвала винесена з порушення норм процесуального права, без врахування обставин справи та з порушенням прав та інтересів дитини, не містить мотивів, з яких суд виходив при задоволенні такої заяви.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 має постійне місце проживання на території України, перебуває у стабільних соціальних та сімейних зв`язках, офіційно працевлаштований, що виключає підозри можливого залишення ним території держави з метою зміни місця проживання дитини на іншу країну. При цьому, позивач не надав суду жодних доказів того, що відповідач має намір вивезти дитину з України, навпаки, в матеріалах справи наявні докази погроз з боку ОСОБА_1 про вивезення дитини за кордон та втрати батьком зв`язку з нею.

Звертає увагу на те, що раніше разом з донькою безперешкодно здійснював виїзд за кордон та повертався в Україну, а в період часу з 13.09.2025 року по 23.09.2025 року відповідач мав намір оздоровити дитину в Іспанії, для чого оформив відпустку на роботі (витяг з наказу в матеріалах справи), придбав для себе і дитини квитки в обидві сторони, однак не зміг перетнути кордон України через протиправні дії ОСОБА_1 .

Вважає, що така поведінка матері не лише суперечить положенням Конвенції про права дитини, але й порушує норми СК України, а її дії спрямовані на свідоме перешкоджання відпочинку та оздоровленню дитини, не відповідають принципу добросовісного здійснення батьківських прав.

В матеріалах справи відсутні докази про існування реальної загрози невиконання судового рішення чи вивезення дитини за кордон на постійне проживання, застосування таких заходів забезпечення позову є надмірним, необґрунтованим та таким, що прямо обмежує права дитини.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Мотивація ухвали побудована на тому, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Пославшись на норми процесуального права та практику Верховнорго Суду зазначив, що заява про забезпечення позову підлягає до повного задоволення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією виданого повторно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 16.10.2024 року (т.1 а.с.1-5, 9, 59-63).

16.09.2025 року стороною позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без нотаріально посвідченої згоди матері (т.2 а.с.77-83).

Згідно листа ГЦОСІ ДПС України від 06.01.2025 року №19/36189-25-Вих. надано відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, за якими о 11:36 год 15.02.2025 року ОСОБА_4 здійснила виїзд з території України, а о 14:36 того ж дня здійснила в`їзд (т.2 а.с.86).

Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 ОСОБА_2 виключений з військового обліку з 26.01.2024 року (т.2 а.с.87-88).

З 15.09.2025 року по 29.09.2025 року ОСОБА_2 було надано відпустку, що підтверджується копією витягу з наказу №125-вп від 11.09.2025 року (т.2 а.с.96).

Станом на 13.09.2025 року на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були придбані квитки на рейс W4 3685 та в зворотній бік 23.09.2025 року на рейс W4 3686 (т.2 а.с.97-100).

В матеріалах справи також міститься акт вилучення паспортного документу №105/150 від 13.09.2025 року відділу ПС «Порубне», згідно якого у ОСОБА_4 вилучено закордонний паспорт громадянина України (т.2 а.с.101).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини за межі України, заявниця, крім того, що відповідач не виконує рішення суду щодо надання їй можливості спілкуватися з дитиною відповідно до встановленого графіку, вказувала й на те, що відповідач, на її думку, має намір вивезти їх спільну доньку за кордон.

Позивач дійсно надає докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 належить до осіб, яким дозволяється виїзд за межі України в порядку статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки такий виключений з військового обліку, однак не надає доказів того, що останній має на меті виїхати з дитиною за кордон, та не повернутися в Україну.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовується судами як джерело права, зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, §54).

У цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження, в порядку передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як способу забезпечення позову.

Більш того, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №754/7569/21, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України, не є можливим.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі №369/7253/23.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не було дотримано ч.4 ст.263 ЦПК України, як і не було правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у зазначений в ній спосіб.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків з порушенням норм процесуального права та із неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Отже доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведеного вище не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що незабезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк