УХВАЛА

30 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 734/2872/25

провадження № 61-13193ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Попова Ірина Сергіївна, на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , військова частина НОМЕР_1 , служба у справах дітей Деснянської селищної ради, про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила встановити факт самостійного виховання нею дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без сторонньої допомоги та участі батька ОСОБА_2 , починаючи з 19 березня 2024 року і по день звернення до суду.

Заява обґрунтовувалася тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 , який рішенням Козелецького районного суду від 01 квітня 2024 року розірвано. Після розірвання шлюбу їхня дочка ОСОБА_3 залишилася проживати разом з матір`ю, спір з цього приводу відсутній. Заявниця стверджувала, що самостійно виховує дитину без допомоги з боку її батька та родичів. Крім того, з 27 травня 1997 року вона перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 . Починаючи з 2018 року у дитини діагностовано серйозні розлади здоров`я, що позбавляє її можливості поєднувати військову службу з вихованням дочки. Наразі вона має намір подати рапорт на звільнення з лав ЗСУ на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким передбачено можливість звільнення з військової служби у разі самостійного виховання та утримання дитини особою за рішенням суду.

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2025 року, яка залишена без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, відмовлено у відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини заявниці необхідно для доведення підстав підтвердження нею певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує дитину. Встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дитини, оскільки підтвердить ту обставину, що він свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та матеріального утримання дочки. Враховуючи зазначене, суди дійшли висновку, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.

16 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Попова І. С., засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області

від 02 липня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Попова І. С., порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що копію повного тексту постанови Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року (повний текст постанови складено 15 вересня 2025 року) було отримано в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» лише 16 вересня 2025 року, на підтвердження зазначеного надано скріншот повідомлення в електронному кабінеті щодо надходження оскаржуваної постанови.

Врахувавши наведеніОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Попова І. С., обставини, взявши до уваги, що постанова Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у підсистемі «Електронний суд» доставлена сторонам 16 вересня 2025 року, колегія суддів дійшла висновку, що причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними. Клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Попова І. С., підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження - поновленню на підставі частини другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Заявниця вказує, що між батьками дитини відсутній спір щодо її виховання та утримання, однак для звільнення з військової служби їй необхідно надати підтвердження самостійного виховання та утримання дитини, яким є рішення суду про встановлення такого факту.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 03 червня 2021 року в справі

№ 2-1210/11, від 08 червня 2021 року в справі № 2-1207/2011.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

З подібних критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах

від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18),

від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини одним з батьків необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

У цій справі заявниця просить встановити факт самостійного виховання нею малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що заявниця просить встановити факт з метою звільнення з військової служби, посилаючись на пункт 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тобто встановлення такого факту заявниці необхідно для доведення підтвердження соціально-правового статусу матері, яка самостійно виховує дитину.

Доведення факту самостійного виховання дитини матір`ю пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання батьком батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза втручання у права одного з батьків, обмеження цих прав, порушення принципу найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що подана ОСОБА_1 заява про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини не підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку, що поставлене ОСОБА_1 у цій справі питання не може вирішуватися безвідносно до дій, прав та обов`язків іншого з батьків дитини та повинне вирішуватись у межах відповідного спору про право між батьками дитини у позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2025 рокуу справі № 128/3616/24(провадження № 61-518св25), від 10 вересня 2025 року у справі № 725/6970/24 (провадження № 61-3213 св 25), від 27 березня 2025 року у справі № 353/886/24 (провадження № 61-15497св24),від 21 травня 2025 року у справі № 295/9166/24 (провадження № 61-12744св24) та від 26 червня 2025 у справі № 760/14564/24(провадження № 61- 3958св25).

Отже висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами наведених вище норм права, зокрема частини четвертої статті 315 ЦПК України, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності чи необґрунтованості судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 388, 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Попова Ірина Сергіївна,про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2025 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Попова Ірина Сергіївна,на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , військова частина НОМЕР_1 , служба у справах дітей Деснянської селищної ради, про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційні скарги.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович