Номер провадження: 22-ц/813/2276/25
Справа № 522/39/24
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач АТ «УКРСИББАНК»

представник позивача Безушко Вікторія Валеріївна

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представник ОСОБА_2 Томашевський Роман Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Безушко Вікторії Валеріївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Свяченої , у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та скасування рішень про державну реєстрацію,-встановив:

Короткий зміст обставин справи

02.01.2024 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину та скасування рішень про державну реєстрацію.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що 14.08.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №267 МК 1Ф (надалі Кредитний договір) з додатковою угодою №1 від 26.01.2009. Відповідно до Умов Кредитного договору, банк надав Позичальнику кредит у сумі 130 000 швейцарських франків, а Позичальник зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту. 14.08.2016 року у забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Через невиконання умов договору у Позичальника, станом на 09.02.2016 року, утворилась заборгованість яка складала: по процентах кредиту у розмірі 36 909, 12 швейцарських франків та по пені у розмірі 191 120, 29 гривень, у зв`язку із чим Банк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 року по справі №522/3233/16-ц позов Банку до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково та вирішено Стягнути із ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 36909, 12 швейцарських франків та пеню у розмірі 191 120,29 грн. В частині вимог до поручителя ОСОБА_1 відмовлено з підстав наявності рішення про визнання недійсним договору поруки.

ОСОБА_3 не погоджуючись із рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 року оскаржила його до Одеського апеляційного суду. 20.04.2023 року Одеським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі правонаступника ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 вересня 2019 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - залишено без змін.

Позивач зазначає про те, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 липня 2022 року, у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , залучено до участі в справі №522/3233/16-ц в якості правонаступника ОСОБА_1 , який прийняв спадщину померлої ОСОБА_3 .

Одеським апеляційним судом було витребувано матеріали спадкової справи №40/2021, що була відкрита до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , відповідно до яких вбачається, що згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 11.08.2022 року, ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 прийняв спадщину, зокрема майнові права на самостійні апартаменти для сімейного відпочинку, будівельний номер НОМЕР_1 , розташовані на 6 поверсі Об`єкта будівництва, приблизною площею 41,31 кв.м. в спортивно-оздоровчому комплексі з апартаментами «31 Жемчужина» за адресою: АДРЕСА_1 .

28.06.2023 року Банком отримані виконавчі листи та передані для примусового виконання. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. від 03.07.2023 відкрито виконавче провадження №72150119 про стягнення судового збору та боргу за рішенням суду з боржника ОСОБА_1

24.01.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В. А. зареєстрований за №51.

Підсумовуючи викладене, Позивач зазначає, що під час апеляційного розгляду справи №522/3233/16-ц ОСОБА_1 , будучи залученим до участі у справі як правонаступник відповідача, знаючи про наявність боргів та необхідність виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 про стягнення боргу, з метою уникнення обов`язку по сплаті боргу, ІНФОРМАЦІЯ_2 продав ОСОБА_2 квартиру, майнові права на яку було отримано у спадщину після смерті ОСОБА_3 , а отримані кошти не направив на погашення боргів за вказаним рішенням суду.

У зв`язку із викладеним, Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 24.01.2023, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В. А. зареєстрований за №51 є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.01.2023, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , предметом якого була квартира за адресою: у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру та скасувати рішення про державну реєстрацію припинення права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2024 року позовні вимоги за позовом АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та скасування рішень про державну реєстрацію було залишено без задоволення.

В обґрунтування рішення суд зазначав, що матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих умислу відповідачів на укладення договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Навпаки, реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 та факт перерахування ОСОБА_2 обумовленої суми договору купівлі-продажу на рахунки ОСОБА_1 через Одеське відділення АТ «РВС БАНК», АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» Одеське відділення №1 до підписання договору, підтверджується п. 4 Договору купівлі-продажу від 24.01.2023 року, свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Вказує, що матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що відповідачі перебувають у сімейних або дружніх відносинах. Оціночна вартість спірної квартири становить 640 000 грн., визначена відповідно до Звіту про оцінку майна від 16.01.2023 року, який перевірено в Єдиній базі звітів про оцінку та не заперечується Позивачем на предмет її реальної дійсності.

Для встановлення фраудаторності правочину основною обставиною, що підлягає доведенню позивачем та встановленню судом, є те, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину боржник перестає бути платоспроможним.

Проте, матеріали справи не містять доказів та обґрунтувань позивача, які б вказували на неплатоспроможність боржника, підтверджуючих що у боржника ОСОБА_1 немає іншого вартісного нерухомого чи рухомого майна, за рахунок якого Позивач мав би змогу повністю задовольнити свої вимоги до боржника у разі невиконання ним боргового зобов`язання. Навпаки, судом встановлено, що на момент вчинення спірного правочину, зобов`язання боржника перед АТ «УКРСИББАНК» щодо сплати боргу було забезпечено іншим наявним майном, а саме квартирою АДРЕСА_4 . Крім того, матеріали справи містять докази наявності у ОСОБА_1 іншого спадкового майна.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обставини, на які посилався позивач, не знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, підстав для визнання оскаржуваного договору недійсними немає, а вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав про право власності є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, а тому також задоволенню не підлягають.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням 30 серпня 2024 року Безушко Вікторія Валеріївна, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», поштою звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 101 серпня 2025 скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та не надав оцінку таким обставинам як момент укладення договору купівлі-продажу, та наявність/відсутність іншого майна боржника, за рахунок якого він може відповідати за зобов`язання перед Банком.

ОСОБА_1 , відчужуючи спадкове майно, фактично уклав правочин з метою ухилення від сплати заборгованості та такими діями унеможливив звернення стягнення кредитором на спадкове майно.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що кошти з продажу майна боржник не направив на погашення заборгованості.

Суд фактично ухилився від оцінки наданих банком доказів, зокрема, свідоцтв право на спадщину, інформаційної довідки № 337762339 від 03.07.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державі реєстру Іпотек нерухомого майна, постанови про відкриття виконавчого провадження ідентифікаторами для доступу в АСВІ до матеріалів виконавчого провадження, виписки про наявність заборгованості.

Позиція учасників справи.

Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги представник відповідача ОСОБА_4 звернувся із відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу Безушко Вікторії Валеріївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» - залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2024 року - залишити без змін.

Щодо явки сторін.

Представники позивача та відповідача ОСОБА_2 з`явились до судового засідання та надали свої пояснення, інші учасники справи повідомленні про час, місце та дату судового засідання належним чином, заяв про відкладення не подавали, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Безушко Вікторія Валеріївна, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову зазначив, що матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих умислу відповідачів на укладення договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Навпаки, реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 та факт перерахування ОСОБА_2 обумовленої суми договору купівлі-продажу на рахунки ОСОБА_1 через Одеське відділення АТ «РВС БАНК», АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» Одеське відділення №1 до підписання договору, підтверджується п. 4 Договору купівлі-продажу від 24.01.2023 року, свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Проте з вказаними висновками апеляційний суд не погоджується та вважає за необхідне заначити наступне.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14.08.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині - АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 (Позичальник) був укладений кредитний договір № 267 МК 1 Ф, відповідно до якого, Банк надав Позичальнику кредит у сумі 130 000,00 швейцарських франків, а Позичальник зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит в терміни, встановлені графіком погашення, але у будь-якому випадку не пізніше 14.08.2017 року, що підтверджується копією Кредитного договору № 267 МК 1 Ф від 14.08.2006 року, наявною в матеріалах справи.

У забезпечення виконання зобов`язань Позичальника, відповідно до п. 2.1 Кредитного договору, Банком прийнято:

- заставу нерухомості за адресою: АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_3 ;

- поруку: ОСОБА_1 .

14.08.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині - АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 (Позичальник) був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1123, відповідно до якого у забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 267 МК 1 Ф передано нерухоме майно за адресою АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_3

05.09.2019 року Приморським районним судом м. Одеси винесено рішення у справі 522/3233/16-ц, відповідно до якого позов Банку до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 267 МК 1Ф від 14.08.2006 у розмірі 36909, 12 швейцарських франків та пеню у розмірі 191 120,29 грн. (сто дев`яносто одну тисячу сто двадцять гривень 29 копійок). Стягнуто із ОСОБА_3 на користь Банку судовий збір у розмірі 8 629, 15 грн. (вісім тисяч шістсот двадцять дев`ять гривень 15 копійок). В частині вимог до поручителя ОСОБА_1 відмовлено з підстав наявності рішення про визнання недійсним договору поруки, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 року у справі №522/3233/16-ц.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 року у справі 522/3233/16-ц було залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20.04.2023 року.

03.07.2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. було відкрито виконавче провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 у справі №522/3233/16-ц, що підтверджується копією постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. від 03.07.2023 року, виконавче провадження №72150119, наявної в матеріалах справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що 08.10.2021 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зроблено відповідний актовий запис №21424, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 08.10.2021 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 03.10.1995 року.

15.11.2021 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. заведено спадкову справу №40/2021, номер у спадковому реєстрі 686554389, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №67304547 від 15.11.2021 року.

27.07.2022 року Одеським апеляційним судом до участі у справі №522/3233/16-ц було залучено правонаступника померлої ОСОБА_1 , що підтверджується копією ухвали Одеського апеляційного суду від 22.07.2022 року по справі №522/3233/16-ц.

11.08.2022 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. та зареєстроване в реєстрі за №1895, відповідно до якого, спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з: майнових прав на самостійні апартаменти для сімейного відпочинку будівельний номер 3-6-8, розташовані на 6 поверсі Об`єкта будівництва, приблизною площею 41,31 кв.м. в спортивно-оздоровчому комплексі з апартаментами «Тридцать первая Жемчужина» за адресою: АДРЕСА_1 , що належить спадкодавцю ОСОБА_3 в межах сплаченої суми в розмірі 968 636,88 грн. в т.ч. ПДВ на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №3-6-8/31, укладеного 29.07.2016 між спадкодавцем та ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС», що підтверджується довідкою ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» від 20.12.2021 року за вих. №3/12-21. Вищезазначене підтверджується копією матеріалів спадкової справи №40/2021 та копією свідоцтва про право на спадщину за законом №1895 від 11.08.2022 року.

АТ «УКРСИББАНК» зверталось до спадкоємців з вимогою №27-1-01/36 від 02.02.2022 року, що підтверджується копією вимоги та копією супровідного листа Приморської держаної нотаріальної контори №456с/01-16 від 15.02.2022 року про направлення вимоги до спадкоємців за належністю до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С.

З витребуваних судом та отриманих матеріалів встановлено, що 29.07.2016 року було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №3-6-8/31 між ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» (Продавець) та ОСОБА_3 . Відповідно до Договору №3-6-8/31 Продавець зобов`язується передати у власність Покупця майнове право на самостійні апартаменти для сімейного відпочинку, будівельний номер НОМЕР_1 , розташовані на 6 поверсі спортивно-оздоровчого комплексу з апартаментами «Тридцать первая Жемчужина», за адресою: АДРЕСА_1 , приблизною площею 41,31 кв.м., а Покупець зобов`язується прийняти майнове право і сплатити Продавцю суму Договору.

03.11.2022 року було укладено Додаткову угоду №1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №3-6-8/31 від 29.07.2016р., про заміну сторони між ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_1 . Відповідно до Додаткової угоди №1, за домовленістю Сторін, керуючись ст. 1261 ЦК України, Свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. та зареєстрованим в реєстрі за №1895, всі права та обов`язки за Договором №3-6-8/31 від 29.07.2016 р., укладеним між ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_3 перейшли до ОСОБА_1 .

03.11.2022 року було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №3-6-8/31 від 29.07.2016р. між ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_1 , відповідно до якої Сторони внесли зміни до п. 1.2, п 2.1, п. 2.2 Договору №3-6-8/31 від 29.07.2016 р., зокрема в п. 2.2. Договору викладено в наступній редакції: Новозбудоване майно це самостійна квартира АДРЕСА_6 , загальною площею 41,31 кв. м. Право власності Покупця на ОСОБА_5 майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. До виникнення права власності Покупця на Новозбудоване майно як на нерухомість Покупець не має права розпоряджатися Новозбудованим майном як нерухомістю.

14.11.2022 року між ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» та ОСОБА_1 було складено Акт приймання передачі, відповідно до якого ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» побудувало та передало, а ОСОБА_1 прийняв квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до Довідки вих. №315 від 17.07.2024 року, ОСОБА_1 станом на 17.07.2024 року, у відповідності до Договору №3-6-8/31 від 29.07.2016 р., виконав зобов`язання у повному обсязі.

24.01.2023 року між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається у цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 39,2 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м., що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 24.01.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В.А. та зареєстрованого в реєстрі за №51.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватись з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц виклала висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну правову норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, зокрема, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

За змістом статей 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або унеможливлення виконання судового рішення.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються в певних сферах, (зокрема, у сфері банкрутства (попередньо - стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом", нині - стаття 42 Кодексу України з питань банкрутства); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження").

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Верховний Суд у своїй постанові від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 зауважив, що:

недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину;

в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3,13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов);

кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав;

натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті3,13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна;

очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті3,13 ЦК України) не допускається.

Відповідно усталеної практики Верховного Суду, відображеної зокрема в постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 27 квітня 2023 року у справі № 461/4033/20, правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору).

Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Відповідно до практики Верховного Суду, на яку посилається суд у оскаржуваному рішенні, відображеної зокрема в постановах від 07.10.2020 року у справі № 755/17944/18, від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17, застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника; чи може боржник після відчуження спірного майна відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (наявне/відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та не надав оцінку таким обставинам як момент укладення договору купівлі-продажу, відносно квартири за адресою: у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, від 24.01.2023, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та наявність/відсутність іншого майна боржника, за рахунок якого він може відповідати за зобов`язання перед Банком.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, на праві власності за боржником ОСОБА_1 не зареєстровано. Іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 про стягнення боргу, не виявлено. Також на підтвердження відсутності майна у ОСОБА_1 була надана постанова про відкриття виконавчого провадження №72150119 з ідентифікатором а52д1б359б1е.

Згідно даних АСВП виконавче провадження триває, приватним виконавцем періодично подаються запити до Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової служби України з метою пошуку майна або доходів боржника, однак жодних активів боржника виявлено не було, окрім пенсії.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що предмет іпотеки, згідно інформаційної довідки №338245821 від 06.07.2023, долученої Банком до матеріалів справи, знищений, запис про квартиру АДРЕСА_5 , належну ОСОБА_3 , погашений ще 16.06.2009 року, підстава для закриття права власності: «знищення об`єкту» (т. 1 а.с. 124-125).

Суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що банк, як кредитор не мав право у порядку ст. 1282 ЦК України, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , що отримано ОСОБА_1 у спадщину, оскільки Договір купівлі-продажу продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №3-6-8/31 укладено 29.07.2016 року, в момент, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, а отже, ОСОБА_1 отримано у спадщину лише 1/2 частки майнових прав на спірну квартиру, інша ж 1/2 частки майнових прав належала йому на праві спільної сумісної власності подружжя.

Однак, згідно ст. 1282 ЦК України: спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі..

Тобто, в даному випадку розмір спадщини чітко зазначений у Свідоцтві на право на спадщину, так спадкоємцем було отримано: - майнові права на самостійні апартаменти для сімейного відпочинку, будівельний номер НОМЕР_1 , розташовані на НОМЕР_4 поверсі Об`єкта будівництва, приблизною площею 41,31 кв.м. в спортивно-оздоровчому комплексі з апартаментами «31 Жемчужина» за адресою: АДРЕСА_1 , що належить спадкодавцю ОСОБА_3 в межах сплаченої суми в розмірі 968 636,88 грн. в т.ч. ПДВ на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 3-6-8/31, укладеного 29.07.2016 між спадкодавцем та ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮC». В свідоцтві не вказано, про успадкування ОСОБА_1 1/2 частки майнових прав.

Таким чином, враховуючи те, що спадкоємцем не було здійснено одноразового платежу, Банк мав право звернути стягнення на майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, а саме, на квартиру АДРЕСА_3 .

Тобто, висновок суду першої інстанції стосовно отримання у спадщину лише 1/2 частки майнових прав на спірну квартиру не відповідає обставинам справи, оскільки свідоцтвом про право на спадщину встановлено чітку частину, що отримав спадкоємець у спадщину та на яке при відсутності оспорюваного правочину, кредитор мав право звернути стягнення у виконавчому провадженні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що спадкоємець ОСОБА_1 знав про існування зобов`язань перед AT «УКРСИББАНК» за кредитним договором № 267 MK lФ від 14.08.2006 оскільки: в рамках цивільної справи № 522/3233/16-ц був залучений як правонаступник, тобто, про наявність спору в Одеському апеляційному суді та про існування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 у справі № 522/3233/16-ц, яким стягнуто із ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 267 MK lФ від 14.08.2006 був обізнаний.

Згідно висновків Верховного Суду, відображених, зокрема, у постанові Суду від 29 червня 2022 року у справі № 750/11492/19 (провадження № 61-4044св21) : «будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Відповідач ОСОБА_1 усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог Банку у справі № 522/3233/16-ц та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків.

Такі дії ОСОБА_1 не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 частини першої та третьої статті 3 ЦПК України.

3 огляду на те, що укладення оспорюваних договорі в купівлі-продажу між відповідачами є способом ухилення від виконання рішення суду, оскільки нерухомість, яка належала ОСОБА_1 та на яку могло бути накладено стягнення в рамках виконавчого провадження, була відчужена іншій особі в період перебування в провадженні апеляційного суду справи за позовом Банку про стягнення з нього грошових коштів, дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовані на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Суд апеляційної інстанції зважаючи на вищезазначене дійшов висновку, що вимога позивача про скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру та скасування рішення про державну реєстрацію припинення права власності ОСОБА_1 , є передчасними, адже визнання договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №3-6-8/31 недійсним призведе до вчинення державним реєстратором дій, щодо державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки районного суду не відповідають вимогам закону, та матеріалам справи у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСибБанк».

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином з відповідачів на користь позивача, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, підлягає стягненню у рівних частках судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 6710 грн..

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Безушко Вікторії Валеріївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та скасування рішень про державну реєстрацію задовольнити частково. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.01.2023, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , предметом якого була квартира за адресою: у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» судовий збір у розмірі 6710 гривень по 3355 гривень з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко