Дата документу 21.10.2025 Справа № 331/3060/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/3060/24 Головуючий у І інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1018/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання правовідношення припиненим,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання правовідношення припиненим.

В обґрунтування позовну зазначала, що 27.07.2006 між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № K2XVGK00260075, умовами п.1.1 якого передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 27.07.2006 до 27.07.2021 включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 300000 доларів США на такі цілі: купівля квартири, а також у розмірі 45402 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 цього договору.

19.02.2007 АТ КБ «Приватбанк» відступило свої права вимоги за іпотечним кредитом (яким є кредитний договір №K2ХVGK00260075 від 27.07.2006) на користь британської компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» (UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO. 1PLC). З моменту відступлення, тобто, з моменту укладення договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договором про іпотечні кредити, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Козіною А.В. 19.02.2007, АТ КБ «Приватбанк» втратило будь-які права вимоги за вказаним кредитним договором до ОСОБА_1 , так як вказані повноваження кредитора перейшли до «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ».

Після заміни кредитора в зобов`язанні, ОСОБА_1 продовжувала сплачувати платежі за кредитним договором на користь АТ КБ «Приватбанк», так як новий кредитор не повідомив позивачу реквізитів для оплати за кредитом.

ОСОБА_1 зазначала, що станом на дату подання позову, вона повністю достроково повернула суму кредиту за кредитним договором, юридичну особу кредитора ліквідовано без правонаступника, а між позивачем та відповідачем взагалі відсутні будь-які правовідносини, так як у 2007 році АТ КБ «Приватбанк» відступило своє право вимоги за кредитним договором британській компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ», яка є ліквідованою без правонаступника.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати припиненим правовідношення між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № K2XVGK00260075 від 27.07.2006.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано припиненим правовідношення між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № К2ХVGK00260075 від 27 липня 2006 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до укладеного кредитного договору № К2ХVGK00260075 від 27.07.2006, банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 300000 грн доларів США на такі цілі: купівля квартири, а також у розмірі 45402 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном повернення 27.07.2021.

У забезпечення виконання умов кредитного договору 27.07.2006 між банком та ТЗОВ «Галицький Нафтовий Холдинг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договори поруки, за умовами яких поручителі зобов`язалися відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.

19.02.2007 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, що за своєю природою є не договором факторингу, а договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, тому компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» не надавала фінансових послуг за цим договором та не повинна була отримувати ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій на території України.

Відповідно до договору викупу (відступлення) прав вимоги від 14.04.2016, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» та «Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед», сторони домовилися, що продавець «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» бажає продати (відступити), а покупець ПАТ КБ «ПриватБанк» бажає придбати відповідні основні іпотечні активи за оплату ціни викупу на умовах, викладених у цьому договорі, відповідно до переліку активів.

Кредитний договір, укладений з ОСОБА_1 є у списку активів за номером 805, тому саме АТ КБ «ПриватБанк» має право вимоги за зобов`язаннями, що виникають за кредитним договором № К2ХVGK00260075 від 27.07.2006.

Однак позичальник не довела виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі на користь жодного з кредиторів.

За твердженням відповідача, у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває справа № 760/11730/21 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Галицький нафтовий Холдинг», ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в розмірі 145394,98 доларів США за кредитним договором № К2ХVGK00260075 від 27.07.2006. На теперішній час справу не розглянуто. Саме у тій справі ОСОБА_1 повинна довести відсутність заборгованості за кредитом. Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Під час дослідження фактичних обставин справи та зібраних у справі доказів апеляційний суд встановив, що позивач наполягає на повному виконанні нею зобов`язань за кредитним договором № К2ХVGK00260075 від 27.07.2006, проте відповідач категорично заперечує повне погашення заборгованості за кредитом.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 , зокрема, надала суду виписку № 2032274 від 24.12.2014 про погашення за кредитом ОСОБА_1 № договору К2XVGK00260075 від 27.07.2006 за період з 27.07.2006 до 24.12.2014, а також квитанції № 0.0.678099060.1 від 27.12.2016, № 0.0.697890939.1 від 31.01.2017, № 0.0.716643955.1 від 28.02.2017.

Так, у квитанціях № 0.0.678099060.1 від 27.12.2016, № 0.0.697890939.1 від 31.01.2017, № 0.0.716643955.1 від 28.02.2017 зазначено призначення платежу: погашення заборгованості згідно з додатковою угодою № 1 від 15.12.2016 до кредитного договору К2ХVGK00260075 від 27.07.2006.

Однак, матеріали справи не містять копії додаткової угоди № 1 від 15.12.2016 до кредитного договору К2ХVGK00260075 від 27.07.2006, що перешкоджає суду встановити дійсні обставини цієї справи.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2025 року витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» копію додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2016 року до кредитного договору К2ХVGK00260075 від 27 липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

18 червня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало копію зазначеної ухвали через особистий кабінет Електронного суду, а також додатково 23 червня 2025 року засобами поштового зв`язку, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні поштового відправлення.

Оскільки, станом на 22 липня 2025 року, витребувані документи до суду не надійшли, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 липня 2025 року повторно витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» копію додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2016 року до кредитного договору К2ХVGK00260075 від 27 липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк». Роз`яснено товариству, що відповідно до ст. 148 ЦПК України, у випадку неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, суд стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

30 липня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало копію зазначеної ухвали через особистий кабінет Електронного суду, а також додатково 05 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні поштового відправлення.

У судове засідання 02 вересня 2025 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Мельникова Я.В. надала роздруковані документи банку без належних реквізитів сторін, у зв`язку з чим ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року повторно витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» копію додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2016 року до кредитного договору К2ХVGK00260075 від 27 липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», у строк до 10 жовтня 2025 року.

20 жовтня 205 року через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові письмові пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», у яких зазначено, що 15 грудня 2016 року клієнту запропонували провести реструктуризацію відповідно до затвердженого протоколу. При підготовці додаткової угоди був відкритий транзитний рахунок НОМЕР_1 для майбутньої реструктуризації. Клієнт отримала чорновий варіант додаткової угоди для ознайомлення. Після ознайомлення сказала, що поручителі не в змозі підписати додаткові угоди до договорів поручительств. Після націоналізації банку по рекомендації свого юриста, підписала чорновий варіант (без підписання додаткової угоди зі сторони Банку) та сказала що визнає ці умови і почала вносити грошові кошти у гривні на новий транзитний рахунок, відкритий клієнту для проведення реструктуризації з призначенням «Погашення заборгованості згідно додаткової угоди № 1 від 15.12.2016 до кредитного договору № К2ХVGK00260075 від 27.07.2006, ОСОБА_6 ».

У загальному розмірі позивач внесла 196328,52 грн.

Так як додаткова угода до кредитного договору № К2XVСК00260075 від 27.07.2006, так і не була укладена АТ КБ «ПРИВАТБАНК», здійснив списання грошових коштів по клієнту ОСОБА_1 з транзитного рахунку НОМЕР_1 у розмірі 196328,52 гривень з наступною конвертацією та погашенням у валюті кредиту (дол США) кредитного договору № К2ХVСК00260075 від 27 липня 2006 року на транзитний рахунок НОМЕР_2 . Отримані кошти було розподілено таким чином:

17.02.2017: 658,88 дол. США - прострочене тіло кредиту; 1712,24 дол. США - поточне тіло кредиту; 2371,12 дол. США - погашено пені.

17.03.2017 2397,17 дол. США - погашено пені.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» Мельнікова Я.В. наполягала на задоволені апеляційної скарги, скасуванні рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року та відмові в задоволені позову.

Представник ОСОБА_1 адвокат Кацюба М.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач достроково та в повному обсязі погасила заборгованість за кредитним договором, а спосіб захисту, який вона обрала, є ефективним, оскільки визнання припиненим правовідносин між сторонами за кредитним договором забезпечить між ними правову визначеність їх договірних відносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 27.07.2006 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір № К2XVGK00260075, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 27.07.2006 до 27.07.2021 включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 300 000, 00 доларів США на наступні цілі: покупка квартири, а також у розмірі 45 402,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 82493695 від 15.03.2017 та № 144447640 від 08.11.2018, АТ КБ «Приватбанк» на підставі договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19.02.2007, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Козіною А.В., реєстр. № 351, 352, відступило « ОСОБА_7 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO. 1PLC) (зареєстрована у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії) права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № К2XVGK00260075 від 27.07.2006.

Компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», місцезнаходження якої Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, не є резидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, отже не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме нараховувати і стягувати відсотки та комісію.

Згідно з договором викупу (відступлення) прав вимоги від 14.04.2016, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк», «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та «ТМФ Трасті Лімітед», сторони домовилися, що продавець « ОСОБА_7 лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» бажає продати (відступити), а покупець - ПАТ КБ «ПриватБанк» бажає придбати відповідні основні іпотечні активи за оплату ціни викупу на умовах, викладених у договорі. Сторони домовляються, що основні іпотечні активи продаються відповідно до переліку активів (п.2.2).

Відповідно до Переліку активів (додаток 1 до договору викупу (відступлення) прав вимоги від 14.04.2016 року), кредитний договір № К2XVGK00260075 від 27.07.2006, укладений з ОСОБА_1 , знаходився у списку активів за номером 805.

Згідно з випискою про погашення по кредиту № 2032274 від 24.12.2014, виданою ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 (№ договору К2XVGK00260075 від 27.07.2006) за період з 27.07.2006 до 24.12.2014 було сплачено платежів по кредиту на загальну суму 491591,03 доларів США.

Відповідно до квитанції № 0.0.678099060.1 від 27.12.2016, ОСОБА_1 сплатила ПАТ КБ «ПриватБанк» 65442,84 грн з призначенням платежу: погашення заборгованості за додатковою угодою № 1 від 15.12.2016 до кредитного договору № К2XVGK00260075 від 27.07.2006.

Згідно з квитанцією № 0.0.697890939.1 від 31.01.2017, ОСОБА_1 сплатила ПАТ КБ «ПриватБанк» 65 442,84 грн з призначенням платежу: погашення заборгованості за додатковою угодою № 1 від 15.12.2016 до кредитного договору № К2XVGK00260075 від 27.07.2006 .

Відповідно до квитанції № 0.0.716643955.1 від 28.02.2017 ОСОБА_1 сплатила ПАТ КБ «ПриватБанк» 65442,84 грн з призначенням платежу: погашення заборгованості за додатковою угодою № 1 від 15.12.2016 до кредитного договору № К2XVGK00260075 від 27.07.2006 .

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Статтями 626, 627, 628, 629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 509, 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором № K2XVGK00260075 від 27.07.2006 первісному кредитору є належним виконанням, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 як на момент укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» договору купівлі продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19.02.2007, так і у подальшому була повідомлена про заміну кредитора у кредитному зобов`язанні та що їй було надано докази переходу таких прав до нового кредитора, яким був « ОСОБА_7 лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», а також те, що їй надано реквізити для погашення кредиту такому новому кредитору.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки « ОСОБА_7 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», місцезнаходження якого Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, не є резидентом України, не мала банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, а тому, вона не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування кредитів громадян України, а саме нараховувати і стягувати відсотки та комісію за такими кредитами, тому будь-яка заборгованість, яка могла виникнути у ОСОБА_1 за відсотками та комісією за укладеним Кредитним договором № K2XVGK00260075 від 27.07.2006 у період з 19.02.2007 є завідомо безпідставною.

Апеляційний суд зауважує, що АТ КБ «ПриватБанк» не спростовувало факту внесення ОСОБА_1 491591,03 доларів США станом на 24.12.2014 відповідно до виписки № 2032274 від 24.12.2014 про погашення за кредитним договором № К2XVGK00260075 від 27.07.2006 за період з 27.07.2006 до 24.12.2014.

Розрахунок заборгованості, наданий відповідачем до відзиву на позовну заяву, хоч і не містить графи з інформацією про внесені ОСОБА_1 кошти, проте інші суми здійснених банком нарахувань, у період з 27.07.2006 до 24.12.2014 містить аналогічну інформацію (т. 1 а.с. 86-91).

Крім того, банк також підтвердив сплату ОСОБА_1 у розмірі 196328,52 гривень з наступною конвертацією та погашенням у валюті кредиту (дол США) кредитного договору № К2ХVСК00260075 від 27 липня 2006 року, за додатковою угодою, якої фактично не існувало, що також підтверджено квитанціями № 0.0.678099060.1 від 27.12.2016, № 0.0.697890939.1 від 31.01.2017, № 0.0.716643955.1 від 28.02.2017, які надала суду позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, укладений 19 лютого 2007 року між відповідачем та компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», не є договором факторингу, тому компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не надавала фінансових послуг за таким договором та не повинна була отримувати ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій на території України для укладення договору купівлі-продажу, колегія суддів відхиляє, оскільки суд не робив висновків про те, що договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19 лютого 2007 року є договором факторингу.

Натомість суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що 19 лютого 2007 року банк відступав право вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договором іпотеки компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», місцезнаходженням якої є Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії. Зворотне відступлення права вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» відбулося 14 квітня 2016 року, тобто в період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року борг нараховувався компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі».

Так, у період з 19 лютого 2007 року до 14 квітня 2016 року правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю було врегульовано, зокрема Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ.

За змістом статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції на час відступлення права вимоги) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Пунктом 2.4 глави 2 розділу III Положення про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженого постановою Правління НБУ від 08 вересня 2011 року, передбачалося, що банк має право здійснювати діяльність, надання банківських та інших фінансових послуг в іноземній валюті, які є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Порядок надання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та індивідуальних ліцензій на здійснення разової валютної операції визначається нормативно-правовими актами НБУ про надання ліцензій на здійснення валютних операцій.

Отже, правовою підставою для здійснення кредитування в іноземній валюті (в тому числі нарахування процентів і пені за діючими кредитними договорами) була наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що оскільки компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не була резидентом України, не мала банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, тому не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, у тому числі в іноземній валюті, а саме нараховувати та стягувати проценти, пеню і комісію.

Посилання у апеляційній скарги на те, що починаючи з 14 квітня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк», придбавши у компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» відповідні основні іпотечні активи, в тому числі за кредитним договором № К2XVGK00260075 від 27.07.2006, тому саме АТ КБ «ПриватБанк» має право вимоги по зобов`язаннях, що виникають з кредитного договору № К2XVGK00260075 від 27.07.2006, не спростовують того факту, що не маючи ліцензії та не будучи фінансовою установою, компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» не могла набути права на нарахування і отримання платежів за кредитом (відсотків, комісії, пені), які виникнуть після укладення договору відступлення права вимоги, а отже не могла делегувати такі повноваження щодо нарахування та стягнення платежів за кредитом фінансовій установі (банку).

Колегія суддів зауважує, що у цій справі встановлено, що останній платіж за договором № К2ХVСК00260075 від 27 липня 2006 року, було сплачено у лютому 2017 року за додатковою угодою, якої фактично не існувало. Останнім днем повернення ОСОБА_1 банку кредитних коштів було 27 липня 2021 року. Однак, до ухвалення рішення в цій справі, жодних дій, направлених на стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором № К2ХVСК00260075 від 27 липня 2006 року банк не вчиняв.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21)).

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності.

За правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20, вимога про визнання припиненими зобов`язань внаслідок їх повного виконання є ефективним способом захисту законного інтересу особи у правовій визначеності.

У постанові від 22.02.2023 у справі № 127/6494/21 Верховний Суд дійшов таких правових висновків: «У справі, яка розглядається, позивач фактично обрав спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором внаслідок їх повного виконання, проведеного належним чином, але цього АТ КБ "ПриватБанк" не визнає.

За таких обставин позивачу недоступні інші можливості захисту її прав, тому ним заявлено до суду вимогу про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України та статті 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов 'язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.

Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року справі № 910/14224/20.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання правовідношення за кредитним договором припиненим є ефективним способом захисту у цій справі.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 31 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: