ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6136/25 Справа № 182/5544/23 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Відділу № 16 у місті Нікополі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у складі судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Нікопольський відділ головного Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Виконавчий комітет Першотравневської сільської ради Нікопольського району про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява мотивована тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Кам`янське Нікопольського району Дніпропетровської області Української РСР. 12 грудня 1981 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , має двох дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 09 січня 2018 року отримала довідку з місця проживання без реєстрації. Оскільки паспорт громадянина СРСР нею було втрачено, а паспорт громадянина України вона не одержувала, 22 серпня 2023 року звернулася до Нікопольського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області з метою оформлення та видачі паспорта громадянина України, проте отримала відповідь про відмову у оформлені та видачі паспорта, оскільки для його отримання необхідно судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

З урахуванням викладеного, вимушена звернутися до суду та просити суд встановити факт, що має юридичне значення про те, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с. Кам`янске Нікопольського району Дніпропетровської області, постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що має юридичне значення, про постійне проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки с.Кам`янське Нікопольського району Дніпропетровської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення заяви, оскільки заявником надані належні та допустимі докази на підтвердження проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, враховуючи, що встановлення вищезазначеного факту має для заявниці юридичне значення та дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України, а іншим шляхом, окрім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо.

Не погодившись з рішенням суду, Відділ № 16 у місті Нікополі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було постановлено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що заявницею не доведено належними та допустимими докази у справі факт її постійного проживання на території України, а тому відсутні підстави для задоволення заяви. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на усталену практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, що є обов`язком суду під час розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з огляду на наступне.

Згідно положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Кам`янське Нікопольського району Дніпропетровської області Української РСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 .

12 грудня 1981 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований Новоіваніською сільською радою Нікопольського району Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний запис № 34 та видано свідоцтво про укладення шлюбу, серії НОМЕР_2 , у зв`язку з чим, її прізвище було змінено з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Актом про встановлення факту проживання від 03 жовтня 2023 року, складеного депутатом Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області Верником А.А. встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1983 року.

Відповідно до довідки від 02 жовтня 2023 року, виданої виконавчим комітетом Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області № 170, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно, проживає за вказаною вище адресою, що також підтверджується довідкою про склад сім`ї № 169 від 02 жовтня 2023 року.

Згідно наданих архівних довідок № 249, 250 від 13 листопада 2024 року, складених виконавчим комітетом Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, заявниця в період з 1983-1989 року працювала в колгоспі «Дружба» Новоіванівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області та отримувала заробітну плату.

Відповідно до листа - відповіді на адвокатський запит № 191 від 13 листопада 2024 року, наданий Першотравневським опорним ліцеєм Першотравневської сільської ради, ОСОБА_3 в період з 1989 року по 2000 рік навчалась в Новоіванівській середній загальноосвітній школі.

Під час розгляду справи, судом був допитаний свідок ОСОБА_8 , який пояснив, що доводиться заявниці братом і засвідчив, що його сестра за час проживання практично весь час була вдома та займалася вихованням дітей, а її чоловік працював та забезпечував родину. З часу народження по даний час нікуди не їздила. Окрім цього, доповнив, що різниця у віці між ним та заявницею становить 6 років. Коли він народився, вони всі проживали в с.Новоіванівка, він та його сестра навчались в Новоіванівській середній загальноосвітній школі. Через деякий час його сестра одружилась, однак, її чоловік помер та на даний час вона живе за рахунок свого сина та доньки.

Задовольняючи заяву про встановлення факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції виходив із того, що заявником надані належні та допустимі докази на підтвердження проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, враховуючи, що встановлення вищезазначеного факту має для заявниці юридичне значення та дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України, а іншим шляхом, окрім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, наявні підстави для задоволення заяви та встановлення відповідного факту.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами «а» «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.

Доказування це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, дійшов не обґрунтованого висновку про доведеність ОСОБА_1 належними та допустимими доказами факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів звертає увагу, що вирішуючи питання про встановлення факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції взяв до уваги докази, які не містять інформацію про постійне проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Крім того, слід звернути увагу, що наявні в матеріалах справи архівні довідки № 249, 250 від 13 листопада 2024 року про працевлаштування в колгоспі «Дружба» Новоіванівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області в період з 1983-1989 роки та отримання заробітної плати, не може бути беззаперечним доказом свідчити про проживання заявниці ОСОБА_1 на території України, оскільки вказана довідка не охоплює період 1991 року.

Наданий Акт про встановлення факту проживання від 03 жовтня 2023 року складений депутатом Першотравенської сілької ради Нікопольського району Дніпропетровської області Ворником А.А., довідка виконавчого комітету Першотравневської сільської ради № 170 від 02 жовтня 2023 року та довідка про склад сім`ї № 169 від 02 жовтня 2023 року, не може бути належним та допустимим доказом у справі та відповідно свідчить не свідчити про факт проживання заявниці у спірний період.

Колегія суддів вважає, що покази свідка, які покладені в основу рішення суду першої інстанції, не можуть вважатись достатніми доказами на підтвердження постійного проживання заявниці на території України. При цьому, колегія суддів бере до уваги, що предметом доказування у цій справі є обставини, які достовірно та точно повідомлені свідком можна обґрунтовано поставити під сумнів.

Разом з цим, слід звернути увагу на той факт, що лише 22 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області для оформлення та видачі паспорта громадянина України, що свідчить про те, що заявник не зверталася у спірний період до державних органів, щодо отримання та оформлення паспорту громадянина України, як то передбачено вимогами закону та порядком отримання особами відповідного документу.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви, оскільки не можливо встановити факт постійно проживання заявниці на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов висновку про задоволення заяви та встановлення факту постійного проживання на території України, тому, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, згідно статті 141 ЦПК України, слід стягнути із ОСОБА_1 на користь скаржника судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 805,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу № 16 у місті Нікополі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Відділу № 16 у місті Нікополі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 805,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 15 жовтня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна