Житомирський апеляційний суд
Категорія 76 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №295/12875/24 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир Агробудіндустрія» про стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у якому просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заборгованість по заробітній платі в розмірі 6417,70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин; 1595,16 грн недоплаченої компенсації за 6 днів невикористаної відпустки; середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 06.03.2024 по день фактичного розрахунку в сумі 41400, 00 грн, 15000,00 грн моральної шкоди та 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі укладеного між сторонами трудового договору №942 від 06.03.2023 позивач працював на посаді інспектора служби безпеки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія». В лютому 2024 року позивачу було доручено скласти графіки та табелі щодо відпрацьованого робочого часу кожним працівником служби безпеки підприємства, в цей час ОСОБА_1 дізнався, що керівництвом ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» безпідставно та незаконно, замість відпрацьованих при кожному добовому чергуванні 24-х годин, йому та всім іншим працівникам служби безпеки, обраховується та оплачується лише за 22 години роботи. На зауваження позивача про допущену недоплату до заробітної плати за фактично відпрацьовані надурочні години роботи, керівництво ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» категорично відмовилось здійснювати доплату за надурочну роботу. 04 березня 2024 року за ініціативою адміністрації ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» позивач був звільнений з 06.03.2024 за формальною підставою - за закінченням терміну дії трудового договору (ст.36 п.2 КЗпП України). Вказує, що в порушення вимог ст.47 КЗпП України при звільненні позивача, відповідачем не проведено повного розрахунку. Позивач зазначає, що в наказі №07 к/мр від 04.06.2024 про звільнення ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що останній є особою з інвалідністю 2 групи, в порушення ч.7 ст.6 Закону України «Про відпустки», відповідач незаконно розпорядився виплатити компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку лише за 24 календарні дні, замість передбачених 30 календарних днів, тобто недоплата становить за 6 календарних днів, на загальну суму 1595, 16 грн. Також відповідачем не виплачено ОСОБА_1 недоплачені грошові кошти за 2 години кожного дня його чергування, натомість виплачено лише за 22 години цілодобового чергування замість 24 годин. Вказував, що враховуючи загальну кількість чергувань, що становить 103 чергування, недоплата становить 206 години (103x2), на загальну суму 6417,70 грн. Крім цього, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України, зазначив, що з відповідача на його користь підлягає стягненню середньомісячний заробіток за 6 місяців, на загальну суму 41400, 00 грн та моральну шкоду, заподіяну незаконними та протиправними діями відповідача в сумі 15000, 00 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2025 року стягнуто з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь ОСОБА_1 1284,10 грн компенсації за невикористану відпустку та 3000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 2000,00 грн моральної шкоди, 2000,00 грн витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь держави 2422,40 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» 4000,00 грн витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в нарахування та виплаті заборгованості за переробку 206 год. Судом було зроблено невірний висновок, що підприємством за весь час роботи надавалось 2-х годинна перерва для відпочинку, в дійсності перерва для відпочинку не надавалася взагалі, так як, не було підмінного працівника і тому не було змоги залишити робоче місце. Вказує, що працював на роботі без перерви для відпочинку і харчування, тобто 24 години. Матеріалами справи доведено, що лише 03.03.2024 , перед самим звільненням з роботи позивач був ознайомлений з наказом №02-од від 02.02.2024 про нарахування заробітної плати за 2024 рік. Судом першої інстанції помилково було відмовлено у стягненні компенсації за 6 днів невикористаної відпустки в сумі 1284,10 грн , так як, в ході судового розгляду було достовірно встановлено, що під час прийняття на роботу, позивач надав копію пенсійного посвідчення щодо встановленої 2-ї групи інвалідності. Крім того, судом не було надано оцінку тому факту, що Управлінням поліції №2 м. Житомира порушено кримінальне провадження по факту фабрикування документів. Зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції , що відповідач усунув всі порушення, допущені ним під час звільнення позивача з роботи.. Судом першої інстанції безпідставно ухвалено судове рішення про стягнення 2000,00 грн моральної шкоди. При цьому не було враховано навмисних, протиправних дій відповідача, який намагався ввести в оману суд надавши недостовірні документи про невідомість наявності у позивача інвалідності. За таких обставин, судом не прийнято в повному обсязі всіх критерій нанесених моральних збитків. Крім того, судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з позивача витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн, що є вдвічі більшою сумою для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу.

07 серпня 2025 року представник ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» - Бугайчук М.В. подав відзив у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09.07.2025 залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» витрати на правову допомогу. У відзиві зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив і факт того, що 03.03.2023 року позивач ознайомився із Додатком № 1 до наказу №11К/тр від 03.03.2023 року, де чітко було визначено ознайомлення із правилами внутрішнього трудового розпорядку або умовами встановлення режиму роботи, тривалістю робочого часу і відпочинку, про що позивач проставив власноручні підписи у кожній клітинці з яким ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» ознайомило його, як співробітника Товариства. До того ж, суд першої інстанції за текстом оскаржуваного рішення від 09.07.2025 року також дослідив робочий час на ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» та дійшов до обґрунтованих висновків: « ОСОБА_1 03.03.2023 під час прийняття на роботу був ознайомлений із Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021, про що свідчить власноручний підпис в наказі відповідача № 11К/тр від 03.03.2023 «Про прийнятті роботу» "ознайомлений із наказом та з додатком 1 до нього". Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021 встановлюють тривалість зміни 24 години при тривалості робочого часу упродовж зміни 22 години. Фактично суд першої інстанції підтвердив норму тривалості робочого часу працівників на Товаристві, про що ОСОБА_1 був обізнаний, та що, по своїй суті, становить 40 годин на тиждень, що вкотре підтверджує, що облік робочого часу здійснювався і здійснюється у відповідності до попередньо встановленого графіку. ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» виплачувало грошові кошти за 22 години, так як це цілком логічно і попередньо встановлено установчими документами ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія», якими першочергово і має керуватися позивач. Відповідно позивач намагається обрахувати начебто недоплачені грошові кошти за 2 години кожного дня, тобто, обраховуючи перерви. Однак, як вже зазначалося вище та під час розгляду справи в суді, час перерв не може вважатися робочим часом працівника, так як цей час виділено на відпочинок. Заробітна плата за перерви не нараховувалася, про що позивач не міг бути не обізнаний, адже проставив власноручні підписи, прізвище та ініціали, що свідчать про ознайомлення і погодження з внутрішніми документами Товариства. Будь-яких претензій, пропозицій щодо внесення змін до трудового договору чи факт непогодження із графіком чи нарахуванням заробітної плати від позивача не надходило взагалі. Вказує, ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» стало відомо, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи лише із тексту позовної заяви поданої ним до суду першої інстанції. Адже під час прийняття (березень 2023 року) ОСОБА_1 на роботу у ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» останній не надавав жодних усних/письмових повідомлень разом із документами щодо того, що він є особою з інвалідністю 2 групи. Таким чином, після виплати компенсації ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» за невикористану відпустку ОСОБА_1 у кількості 06 календарних днів, предмет спору буде відсутній, адже фактично про обставини щодо наявності статусу особи з інвалідністю у позивача, відповідачу стало відомо лише після відкриття провадження у справі № 295/12875/24, про що також зазначив суд першої інстанції у своєму оскаржуваному рішенні від 09.07.2025 року. Зауважує, що позивач за текстом апеляційної скарги хоч і заперечує щодо задоволеної суми стягнутих з відповідача за 6 днів невикористаної відпустки грошових коштів в сумі 1284,10 грн. (за розрахунком відповідача), однак, при цьому ж, під час розгляду справи ОСОБА_1 не було надано жодного контр-розрахунку задля доведення власної позиції в частині необхідної для задоволення суми грошових коштів. Тобто, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, також належним чином обґрунтував такий розрахунок і задоволення суми грошових коштів у якості компенсації за невикористану позивачем відпустку, адже суд належним чином дослідив доводи обох сторін, повно та всебічно обґрунтував висновки зазначені за текстом оскаржуваного рішення. Більше того, судом першої інстанції було досліджено, що дійсно факт затримки розрахунку відповідача з позивачем мав місце при звільненні в частині несвоєчасної оплати компенсації за невикористану відпустку, внаслідок чого така вимога ОСОБА_1 і була частково задоволеною. Таким чином, за відсутності безпосереднього доказу фактичного подання позивачем відповідної медичної довідки, а також належного доказу того, що відповідач ознайомлювався зі змістом такої довідки, висновок суду про обізнаність роботодавця щодо наявності інвалідності у позивача є необґрунтованим. Суд першої інстанції належним чином дослідив реальні обставини справи, які доводять, що розмір фактичної заборгованості перед позивачем, яку не було виплачено своєчасно - лише 1284,10 грн. (компенсація за відпустку). Відповідно ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» повідомило ще 17.09.2024 року ОСОБА_1 про можливість отримати кошти, однак відмовився повідомити банківський рахунок для перерахування, вочевидь розраховуючи на більше стягнення в судовому порядку. Вважаємо, що така затримка виплати фактично була зумовленою позицією самого позивача, а не бездіяльністю Товариства. Адже затримка розрахунку була усунута в розумний строк, одразу після встановлення правової підстави, про що суд зауважив обґрунтовані висновки за текстом оскаржуваного рішення. Представник відповідача та суд, неодноразово наголошували позивачу в судових засіданнях про можливість отримання нарахованих сум компенсації за невикористану відпустку, або повідомити рахунок на який слід здійснити перерахування кошт, однак позивач не скористався наданим йому правом на отримання коштів, оскільки розраховував за рішенням суду отримати значно більшу суму. Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з повний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При вирішенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує, що середній заробіток, за підрахунком позивача становить 41400,00 грн., що більше ніж у тридцять разів перевищує заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку, яка підлягає до стягнення за рішенням суду - в сумі 1264,10 грн і на думку суду, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності.». Отже, вимога позивача про стягнення 41 400 грн. є непропорційною до фактичної шкоди, яку він зазнав, і не відображає реальних майнових втрат. Це також суперечить висновкам ВС, де прямо вказано, що до уваги береться не лише сам факт затримки, а й її тривалість, сума заборгованості, дії сторін у правовідносинах. Вважає, що судом першої інстанції було цілком обґрунтовано та із дотриманням вимог матеріального та процесуального права зменшено суму відшкодування до 3000 грн., що є справедливою, розумною та пропорційною сумою, яка є співмірною до розміру невиплачених коштів і враховує баланс інтересів сторін.

14 серпня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив представника ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» - Бугайчука М.В. у якій зазначає, що безпідставним є твердження відповідача про відсутність підстав для нарахування та виплати заборгованості за переробку 206 год на загальну сум 6417,70 грн. Матеріалами справи беззаперечно доведено, що лише 03.03.2024 , перед самим звільненням, позивач був ознайомлений з наказом про нарахування заробітної плати за 2024 рік. Безпідставним є твердження відповідача у відзиві, що товариству не було відомо про наявність інвалідності у позивача. Безпідставним та таким, що протирічать матеріалам справи та нормам матеріального права твердження представника відповідача щодо відсутності підстав для виплати шестимісячного середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, безпідставним є твердження відповідача про попущення строку позовної давності.. звертає увагу суду, що відповідач у відзиві просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, тобто він фактично погодився з рішенням суду та ухвалою суду про поновлення пропущеного строку для звернення до суду із позовом.

20 серпня 2025 року від представник ТОВ «Житомир - Агробудіндустрія» - Бугайчук М.В. надійшла заява про стягнення з ОСОБА_1 витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в сум і 10000,00 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 06 березня 2023 року між ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» та ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір № 942.

Відповідно до п. 1.4, договір укладено на підставі наказу на прийняття № 11 К/Тр від 03.03.2023 року і набуває чинності з моменту його підписання і діє до дати видачі наказу до 06.03.2024 року включно. Відповідно до вказаних документів позивач працював на посаді інспектора служби безпеки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» .

Згідно п. 9.2 договору, працівником надано роботодавцю ряд документів, зокрема медичну довідку.

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 549723 підтверджується, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи з 10.12.2010 довічно.

04 березня 2024 року ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» було видано наказ «Про звільнення з роботи» № 07К/тр від 04.03.2024, яким звільнено ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Бухгалтерії провести остаточний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку 24 к.д.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 6417, 70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 наголосила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до наказу № 172-ОД «Про підсумований робочий час» від 30.12.2015 на ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» діє підсумований робочий час, який передбачає обідню перерву для інспектора служби безпеки з 13-14 год та з 22 -23 год.

ОСОБА_1 03.03.2023 під час прийняття на роботу був ознайомлений із Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021, про що свідчить власноручний підпис в наказі відповідача № 11К/тр від 03.03.2023 «Про прийнятті роботу» "ознайомлений із наказом та з додатком до нього". Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021 встановлюють тривалість зміни 24 години при тривалості робочого часу упродовж зміни 22 години.

Розділом 5 «Робочий час і час відпочинку» вказаних Правил внутрішнього трудового розпорядку у п. 5.1. передбачено, що норма тривалості робочого часу працівників становить 40 годин на тиждень.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що недоплачені на його думку 2 години є робочим часом, вказаний час на думку суду є перервою для відпочинку, яка оплаті не підлягає.

У зв`язку на наведеним позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 невиплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 6417, 70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин до задоволення не підлягає.

Щодо стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

ОСОБА_1 у позовній заяві послався на те, що відповідач при звільненні не виплатив йому 1595,16 грн компенсації за 6 днів невикористаної відпустки.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону України "Про відпустки" особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.

Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічна норма міститься й у статті 24 Закону України "Про відпустки".

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.1995 №100 визначено порядок, зокрема п. 7 Порядку №100, щодо обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, а саме шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Згідно розрахунку компенсації неотриманої відпустки складеної відповідачем за № АБ -0000041 від 12.09.2024, розмір компенсації становить 1595,16 грн. (з розрахунку 265,86 грн. х 6 календарних днів), що з урахування обов`язкових платежів становить 1284,10 грн.

Зарплата працівника з інвалідністю в Україні оподатковується податком на доходи фізичних осіб (ПДФО) та військовим збором (ВЗ) у звичайному порядку (18% та 1,5% відповідно), а роботодавець сплачує за такого працівника єдиний соціальний внесок (ЄСВ) за пільговою ставкою 8,41% замість загальної 22%.

Встановивши, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи та компенсація за невикористану відпустку нарахована за 24 календарних дні замість 30 календарних днів, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1284,10 грн., після утримання із суми 1595,16 грн. установлених законодавством податків та зборів, з урахування обов`язкових платежів в розмірі.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача на ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація неотриманої відпустки в розмірі 1595,16 грн є необґрунтованими.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Законом № 2352-IX від 19.07.2022 статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

Чинне національне законодавство закріплює правозахисні гарантії утримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, пов`язаних з порушенням трудового законодавства й ухвалення трудових спорів працівників і службовців, спрямованих на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Позивач звернувся до суду з позовом 29.08.2024 року, тобто майже через шість місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 06.03. 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач дізнавшись про порушене право позивача, в найкоротші строки власне здійснив нарахування та направив 18.09.2024 повідомлення про можливість отримання вказаних сум позивачу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23 зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, у зв`язку з якими виникла затримка в розрахунку з позивачем при звільненні, з урахуванням визначеного розміру простроченої заборгованості за невикористані дні відпустки (1284,10 грн), дій позивача та відповідача, суд першої інстанції вірно застосував критерії пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України та зменшив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 41400, 00 грн до 3000,00 грн, що у свою чергу забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами відповідача та працівника, який звільнився.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди .

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду.

Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 в справі №487/6970/20 зазначено, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

У своїй постанові від 17 листопада 2023 року у справі №326/789/21 Верховний Суд вказав наступне: «У постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-23цс12 зроблено висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 у справі №755/3443/21.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 зазначено, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн, що є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду пов`язану із не проведенням повного розрахунку при звільненні.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої та апеляційної інстанціях.

Відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги представником Ільницького С.І. надано договір № 06-98 від 29.05.2024 про надання адвокатом Черниш М.М. правової допомоги, ордер про надання правничої (правової) допомоги від 27.08.2024, витяг з єдиного реєстру адвокатів, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, додаткову угоду № 1 до договору від 29.05.2024, в якій вартість гонорару адвоката становить 10 000,00 грн., детальний опис наданих робі, квитанцію про перерахування позивачем 10000,00 грн. адвокату від 11.12.2024 року. ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн долучило: договір, укладений з адвокатом Бугайчуком М.В. про надання правничої допомоги від 19.04.2024, додаток до договору № 2 з визначенням видів правничої допомоги та розміру гонорару в сумі 20000,00 грн., ордер № 10099694 від 10.09.2024, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката, рахунок на оплату коштів гонорару на суму 20000,00 грн. Частинами 4, 5 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на вказане, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, зокрема, обсяг наданих адвокатом ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» - Бугайчуком М.В. послуг, та обсяг наданих послуг адвокатом ОСОБА_1 - Чернишом М.М., суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення із ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь ОСОБА_1 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та з позивача на користь відповідача 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

20 серпня 2025 року представник ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» - Бугайчук М.В. подав до суду апеляційної інстанції заяву у якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» витрати на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000,00 грн, а саме за подання відзиву на апеляційну скаргу.

До заяви долучено договір № 35/24-С про надання правничої допомоги, ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; додаток №6 до договору, у якому вказано вид правничої допомоги: вивчення документів, правовий аналіз, опрацювання правової позиції, підготовка, відправлення відзиву на апеляційну скаргу гонорар 10000,00 грн; акт надання послуг; рахунок на оплату №70 від 11.08.2025 року; платіжну інструкцію №1474 від 14.08.2025 про оплату гонорару за правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з врахуванням того, чи виник у заявника обов`язок зі сплати таких витрат та чи та чи була їх сума обґрунтованою і не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, беручи до уваги складність справи, принцип співмірності судових витрат, обсяг наданих адвокатом послуг в суді апеляційної інстанції (подання відзиву), колегія суддів приходить до висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000,00 грн, що відповідатиме критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у колегії суддів відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

З огляду на вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді