У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Бедьо В.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Круковська Руслана Ігорівна, до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 7 500 000,00 грн як половину отриманих ОСОБА_2 доходів (дивідендів) за результатами фінансово-господарської діяльності ПП «РЕНЕР» (ідентифікаційний код юридичної особи: 37297062) за період з 07.03.2025 року по теперішній час.

Позов мотивовано тим, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти подружжям 05.10.2010 р. було засновано Товариство з обмеженою відповідальністю «СРІБНИЙ ПОТІК» (ідентифікаційний код юридичної особи: 37297062). 25.12.2014 було змінено найменування ТОВ «СРІБНИЙ ПОТІК» на Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНЕР». 17.06.2015 ОСОБА_2 за спільні грошові кошти подружжя було придбано частку у статутному капіталі ТОВ «РЕНЕР», внаслідок чого ОСОБА_2 став єдиним учасником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «РЕНЕР». Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 24.10.2025, колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , є учасником ТОВ «РЕНЕР» з загальним статутним капіталом 1 000 000,00 грн, де його розмір частки в статутному капіталі - 100%, номінальна вартість частки складає 1 000 000,00 грн. Вказана частка, набута за час шлюбу, відповідно до вимог статей 60, 61, 63, 68 Сімейного кодексу України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вона зареєстрована.

Після розірвання шлюбу між сторонами рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05.02.2025 у справі № 308/17717/24 сторони уклали 13.05.2025 Договір про поділ майна, посвідчений приватним нотаріусом Котляровою Л.В. за реєстровим № 2382, яким підтвердили факт спільного набуття корпоративних прав та погодили передачу у власність Позивача частки 25% у статутному капіталі ТОВ «РЕНЕР».

Водночас відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №Р325577 від 24.10.2025, 04.01.2018 за № 16656260 було зареєстровано обтяження частки в статутному капіталі ПП «АЛЬТЕНЕР» у розмірі Документ сформований в системі «Електронний суд» 24.10.2025 5 50%. Боржником за даним обтяженням є ОСОБА_2 , а обтяжувачем: АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (ідентифікаційний код юридичної особи: 00032112). Розмір основного зобов`язання: 209 182 845, 10 грн. Строк виконання зобов`язання: 30.12.2026. Термін дії: 28.12.2027, зазначена частка перебуває у заставі на користь АТ «Державний експортно-імпортний банк України», тому її фактична передача у власність Позивача має відбутися після припинення обтяження. Незважаючи на це, сторони договором підтвердили, що майно є спільним та підлягає поділу.

Як стало відомо Позивачу у 2025 році, ОСОБА_2 отримав доходи (дивіденди) за результатами фінансово-господарської діяльності ТОВ «РЕНЕР» у розмірі близько 15 000 000,00 грн, тобто вже після розірвання шлюбу та укладення Договору про поділ майна.

Оскільки зазначені доходи є результатом діяльності підприємства, корпоративні права в якому належать обом колишнім подружжям як співвласникам, вони також мають характер спільного майна і підлягають поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідач, отримавши вказані доходи одноосібно, не передав позивачу її належну частку, чим порушив її майнові права як співвласника майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, згідно з якою просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, в тому числі, але не виключно: на рахунку НОМЕР_1 , відкритому в АТ УКРСИББАНК, МФО: 351005, на рахунку НОМЕР_2 , відкритому в АТ УКРСИББАНК, МФО: 351005, на рахунку НОМЕР_3 , відкритому в АТ УНІВЕРСАЛ БАНК, МФО: 322001, у межах суми, заявленої ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) до стягнення - 7 500 000,00 грн, та орієнтовної суми судових витрат - 55 624, 48 грн, що разом складає 7 555 624,48 грн.

На обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що існує реальний ризик, що відповідач може розпорядитися коштами на своїх рахунках, що ускладнить або зробить неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2025 року вказана справа передана на розгляд судді Бедьо В.І.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Положенням ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

З контекстного аналізу наведених норм слідує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно може зникнути, зменшитись, погіршитись або може бути відчуженим.

Наведені заявником у заяві про забезпечення позову обставини, на думку суду, не є достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів.

Наразі заявником не подано жодних доказів, які б підтверджували реальну загрозу відчуження або витрачання відповідачем коштів, що могло б унеможливити чи істотно ускладнити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

З наданого договору про поділ майна від 13.05.2025 вбачається, що після розірвання шлюбу сторони здійснили поділ значного обсягу нерухомого майна житлових будинків, квартир, земельних ділянок, нежитлових будівель та інших об`єктів, розташованих у м. Ужгороді, Ужгородському та Мукачівському районах. При цьому ОСОБА_2 залишено низку житлових і комерційних об`єктів, що свідчить про наявність у нього істотних активів і спростовує доводи заявника щодо ризику невиконання рішення суду.

Оцінивши доводи заяви та надані матеріали, суд виходить із того, що вона не містить достатніх обґрунтувань і доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Водночас жодних об`єктивних даних про наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам чи інтересам позивача до розгляду справи по суті судом не встановлено.

Обставини, які можуть бути підставою для забезпечення позову, а також обрання виду й меж таких заходів, є предметом доказування. Згідно зі статтями 13 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доведення наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову покладено на заявника, який цього обов`язку не виконав.

Крім того, заявником не подано жодних доказів того, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на відчуження майна чи виведення коштів, а заява не містить конкретного обґрунтування фактичних обставин, з якими пов`язується необхідність накладення арешту.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що підстав для застосування заходів забезпечення позову немає. Зважаючи на те, що забезпечення позову є виключним процесуальним заходом і повинно застосовуватися лише за наявності доведених ризиків, безпідставне його застосування може призвести до порушення прав інших осіб. У зв`язку з цим у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

При цьому, суд зауважує, що особа не позбавлена можливості у подальшому повторно ініціювати питання перед судом про доцільність забезпечення його позову на будь-якій стадії розгляду справи у разі встановлення відповідних підстав для цього.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149, 150, 153, 157, 259-261, 352-354 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ужгородського

Міськрайонного суду

Закарпатської області Бедьо В.І.