КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 367/1610/24
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2149/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мацкевича Дениса Анатолійовича на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2024 року (суддя Чернова О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами,

встановив:

у лютому 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 265 952,15грн, з яких: 5 948грн - три відсотки річних; 10 259,71грн - інфляційні втрати; 249 744,44грн - проценти за користування чужими грошовими коштами, а також просила стягнути усі судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що в липні 2020 року вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів, стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, у якому просила стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 509 639,45грн, з яких: 474 792грн основного боргу, 34 847,45грн - проценти за користування чужими грошовими коштами. В обґрунтування вказаної позовної заяви вона зазначала, що 28 грудня 2019 року перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 474 792грн без достатньої правової підстави, крім цього просила стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 28 грудня 2019 року по 17 листопада 2020 року. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року, її позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.

Позивачка стверджувала, що станом на день подання даного позову, відповідач зазначене рішення не виконав, грошові кошти не повернув, отже у відповідача існує грошове зобов`язання перед нею на загальну суму 509 639,45грн, у зв`язку з чим з відповідача підлягають стягненню три відсотки річних, інфляційні втрати за період з 27 вересня 2023 року по 16 лютого 2024 року та проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року у розмірі, визначеному частиною 1 статті 1048 ЦК України.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2024 року

позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 265 952,15грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 2 659грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 25 000грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мацкевич Д.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції не направив судову повістку відповідачу у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, таким чином відповідач не був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Також, представник відповідача вважає, що судом першої інстанції було помилково стягнуто відсотки за користування чужими грошовими коштами за період з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року, нараховані відповідно до статей 536, 1048 ЦК України, оскільки факт неправомірності володіння грошовими коштами позивачки було встановлено судом лише 27 вересня 2023 року. При цьому, виконання рішення суду почалось 1 листопада 2023 року, оскільки все майно відповідача було арештовано, а вже 27 березня 2024 року рішення суду було виконане.

Представник відповідача стверджує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув три відсотки річних з 18 листопада 2020 року, хоча факт неправомірності набуття відповідачем грошових коштів було встановлено тільки 27 вересня 2023 року, і проміжок часу до повного виконання рішення суду, яке відбулось 27 березня 2024 року, становив лише шість календарних місяців.

Представник відповідача вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що відповідач користувався безпідставно набутими коштами з 18 листопада 2020 року, оскільки такий факт рішенням суду у справі № 367/7675/20 не встановлювався, тому нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами з цієї дати є необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції двічі направляв на поштову адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви, однак обидва рази конверти повертались до суду з відміткою листоноші про відсутність адресата за вказаною адресою, що свідчить про те, що суд вжив усіх необхідних заходів для повідомлення відповідача про наявність судового спору, однак останній умисно не отримує поштову кореспонденцію як від суду, так і від неї. Таким чином, відповідача слід вважати належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, та таким, що не скористався своїм правом подати відзив у даній справі.

Також позивачка зазначає, що рішенням суду від 28 березня 2023 року по справі № 367/7675/20 з відповідача були стягнуті відсотки за користування чужими коштами за період з 28 грудня 2019 року по 17 листопада 2020 року, тобто до моменту звернення до суду з позовом. Разом, з цим з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року відповідач у добровільному порядку кошти не повертав, та продовжував користуватись ними без належних на те правових підстав. Грошові кошти за вказаним рішенням суду були повернуті відповідачем лише 27 березня 2024 року в рамках виконавчого провадження, шляхом звернення стягнення на майно відповідача, тобто відповідач у добровільному порядку не виконував рішення суду навіть після відкриття виконавчого провадження.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мацкевич Д.А. та позивачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних

кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.175, 176, 182,185), двічі у судове засідання не з`явилися.

22 квітня 2025 року позивачка ОСОБА_2 на електронну пошту апеляційного суду направила клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_1 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся за наявною в матеріалах справи та зазначеною в апеляційній скарзі поштовою адресою, однак судові повістки-повідомлення повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.173-174,184).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Іншої адреси місцезнаходження відповідача ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Виходячи із вищезазначених норм процесуального права, учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце апеляційного розгляду, двічі у судове засідання не з`явились, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2023 року у справі № 367/7675/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у розмірі 509 639,45грн, з яких 474 792грн основного боргу; 34 847,45грн - проценти за користування чужими грошовими коштами (с.с.11-15, 16-25).

Станом на 16 лютого 2024 року зазначене рішення суду виконано не було, що підтверджується відомостями з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, щодо наявності відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 27 грудня 2023 року: боржник - ОСОБА_1 ; стягувач - ОСОБА_2 (с.с.55). Також ця обставина не спростовується доводами апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок відповідача повернути безпідставно отриманні від позивачки грошові кошти виник на підставі положень статті 1212 ЦК України, тому відсутні правові підстави для застосування положень частини 1 статті 1048 ЦК України, проте, наявні підстави для застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції зазначив, що сума простроченого грошового зобов`язання становить 474 792грн, після рішення суду відповідач грошові кошти не повернув, попереднім рішенням суду проценти за користування грошовими коштами стягнені до 17 листопада 2020 року, тому період нарахування відповідальності за невиконання зобов`язання необхідно обраховувати з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року, згідно вимог позовної заяви.

Також суд першої інстанції вважав, що інфляційні втрати позивачки, які виникли у зв`язку із неповерненням відповідачем грошових коштів, підлягали стягненню за аналогічний період.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ухвали судді Ірпінського міського суду Київської області від 18 березня 2024 року про відкриття провадження у справі, розгляд даної справи призначений в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання (с.с.69-70).

Частина 4 статті 187 ЦПК України визначає, якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали.

Згідно довідки з Єдиного державного демографічного реєстру № 463640 від 26 лютого 2024 року (с.с.64), відповідей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (с.с.68) та Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської області (с.с.74), відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (с.с.74).

За змістом статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (частина 2). Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (частина 6).

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частина 7).

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина8).

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції двічі направляв на адресу реєстрації відповідача копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви, однак конверти повернулись до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній» (с.с.76,84).

Отже, суд першої інстанції виконав свій обов`язок про направлення копії позовної

заяви на адресу відповідача, яка є його зареєстрованим місцем проживання.

Відповідно до частини 3 статті 279 ЦПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, судом судове засідання не призначалося та не проводилося, судові повістки на адресу відповідача не направлялися, про судовий розгляд він був повідомлений відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, а відтак підстави для застосування положень частини 3 статті 376 ЦПК України відсутні.

Щодо позовної вимоги про стягнення відсотків за користування грошовими коштами на підставі частини першої статті 1048 ЦК України.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами на підставі положень частини 1 статті 1048 ЦК України, тому доводи апеляційної скарги про помилковість рішення суду в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами за період з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року, нарахованих відповідно до статей 536, 1048 ЦК України, є безпідставними та не відповідають змісту судового рішення.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зазначила, що «наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК

боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.»

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на застосування принципу «суд знає закон».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц зазначено, що «у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.»

Заявляючи позовні вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами, позивачка помилково посилалася на положення частини 1 статті 1048 ЦК України, які не регулюють правовідносини сторін.

Також у даному спорі відсутні підстави для застосування аналогії закону, про що позивачка зазначала у позовній заяві, так як у законодавстві немає прогалини у цій частині, оскільки законодавством встановлені наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно стягнув три відсотки річних з 18 листопада 2020 року, хоча факт неправомірності набуття відповідачем грошових коштів було встановлено тільки 27 вересня 2023 року, і проміжок часу до повного виконання рішення суду, яке відбулось 27 березня 2024 року, становив лише шість календарних місяців, колегія суддів вважає безпідставними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 зроблено висновок, що «…особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала».

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач неправомірно не повернув грошові кошти, які набув без достатньої правової підстави, тому повинен сплатити 3% річних за невиконання обов`язку їх повернути, а враховуючи рішення суду від 28 березня 2020 року, період неправомірного неповернення грошових коштів необхідно обраховувати з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року, так як на момент звернення до суду з даним позовом, відповідач грошові кошти не повернув.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення інфляційних втрат за період з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила стягнути інфляційні втрати за невиконання рішення суду про стягнення з відповідача 509 639,45грн за період з 27 вересня 2023 року по 16 лютого 2024 року у розмірі 10 259,71грн.

Стягнувши з відповідача інфляційні втрати у сумі 231 302,85грн за період з 18 листопада 2020 року по 16 лютого 2024 року, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог.

Враховуючи викладене, рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Індекс інфляції за період з 27 вересня 2023 року по 16 лютого 2024 року становить 1.02728 (100,80% ? 100,50% ? 100,70% ? 100,40% ? 100,30% = 102,728%)

Отже, розмір інфляційних втрат за період з 27 вересня 2023 року по 16 лютого 2024 року із суми боргу 509 639,45грн, визначеного рішенням суду від 28 березня 2020 року, становить 13 905грн 21коп.

Однак, позивачкою було заявлено до стягнення 10 259грн 71коп. інфляційних втрат, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленій позивачкою сумі.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, однак допустив порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи із загального розміру задоволених позовних вимог 56 532,47грн, що становить 21,26% від ціни позову (265 952,15грн), стягнутий з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви підлягає зменшенню до 565,41грн.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ОСОБА_1 підлягає поверненню за рахунок ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 140,55грн (78,74%).

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду в частині стягнення витрат позивачки на правову допомогу.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мацкевича Дениса Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2024 року змінити в частині визначення суми стягнення та судового збору, зменшивши розмір грошових коштів та судового збору, стягнених з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 265 952грн 15коп. до 56 532грн 47коп., з 2 659грн до 565грн 41коп. відповідно.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 3 140грн 55коп.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук