КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 753/55/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання заповіту недійсним, виключення із спадкового реєстру запису про державну реєстрацію заповіту,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , що посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. 21 грудня 2019 року та зареєстрований у реєстрі за №№5-1324, 1325;

виключити зі спадкового реєстру запис про реєстрацію заповіту від 21 грудня 2019 року.

В обґрунтування вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка була його бабусею, після смерті якої залишилося спадкове майно: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що він звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак дізнався, що померлою ОСОБА_5 було складено заповіт на користь ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. 21 грудня 2019 року та зареєстрований у реєстрі за №№5-1324, 1325, який 31 липня 2024 року подав заяву про прийняття спадщини.

Вважає, що заповіт від 21 грудня 2019 року складений з порушенням передбачених ст.1247 ЦК України вимог щодо форми заповіту, оскільки замість ОСОБА_5 підпис на заповіті здійснила її сестра ОСОБА_6 , якій на момент складання заповіту було більше 80 років, оскільки померла нібито особисто не могла підписати заповіт.

Зазначав, що протягом 2018-2021 років ОСОБА_5 , як орендодавець свого нерухомого майна, власноруч ставила свої підписи, без сторонньої допомоги, на договорах оренди житлового приміщення.

Виходячи з цього, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2025 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 35000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі; додаткове рішення скасувати та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , безпідставно виходив з припущення, що під час посвідчення спірного заповіту ОСОБА_5 через хворобу не могла підписати текст спірного заповіту, і тому за її дорученням та у її присутності і присутності нотаріуса текст заповіту підписаний її рідною сестрою ОСОБА_6 .

Вказував, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, окрім медичної інформації з КНП «ЦПМСД № 2» Дарницького району м. Києва (лист №308 від 26 березня 2025 року), які б достовірно підтвердили, що ОСОБА_5 мала хронічне неврологічне захворювання - хворобу Паркінсона у ступені, що унеможливлював власноручний підпис саме на день складання та підписання спірного заповіту, тобто 21 грудня 2019 року.

Зазначав, що судом першої інстанції не було досліджено та надано оцінки наданим позивачем копіям договорів оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Ці договори, укладені протягом 2018, 2019 та 2021 років, містять власноручні підписи ОСОБА_5 , як власника 1/2 частини квартири.

Посилався на те, що судом першої інстанції не враховано істотні суперечності у показаннях відповідача та допитаних свідків.

Вказував, що суд першої інстанції без належної критичної оцінки прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Зазначав, що ОСОБА_7 є дружиною відповідача, тобто прямо зацікавленою особою у справі. ОСОБА_6 є сестрою спадкодавиці та особою, яка безпосередньо підписала спірний заповіт замість неї, що також вказує на її пряму зацікавленість у визнанні заповіту дійсним. ОСОБА_8 , будучи подругою спадкодавиці, також може мати суб`єктивне ставлення.

Посилався на те, що показання відповідача ОСОБА_3 є прикладом суперечливості та недостовірності свідчень, що були безпідставно покладені в основу рішення суду першої інстанції.

Вказував, що спірний заповіт від 21 грудня 2019 року складено із грубим порушенням вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, а також ст.1247 ЦК України.

Зазначав, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву представника відповідача про розподіл судових витрат, безпідставно виходив з припущення, що надані відповідачем документи (акт, детальний опис робіт, платіжні доручення) є достатніми, належними та допустимими доказами для стягнення повної заявленої суми.

Посилався на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що фактично сплачена сума за платіжними дорученнями становить 30000 грн., а не заявлені 35000 грн.

Вказував неспівмірність заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу фактичному обсягу та характеру наданих послуг, а також відсутність належного, деталізованого та обґрунтованого розрахунку таких витрат, що є порушенням вимог ч.4 ст.137 ЦПК України та усталеної судової практики Верховного Суду.

12 вересня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення суду, в якому остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

03 жовтня 2025 року представник відповідача надала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи: ОСОБА_4 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка була бабусею позивача ОСОБА_1 та матір`ю відповідача ОСОБА_3 .

Після смерті померлої залишилося спадкове майно: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала заповідачу на праві власності, а саме: 1/4 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації 21 серпня 1995 року та зареєстрованого в Бюро 11 вересня 1995 року за реєстровим №5100, інша 1/4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 24 листопада 2005 року, №2-5453 та зареєстровано в Бюро за реєстровим №5100.

Інша 1/2 частина вказаної квартири належала на праві власності позивачу ОСОБА_1 .

Вказана інформація підтверджується листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 08 серпня 2024 року за КВ-2024 №28699.

ОСОБА_5 21 грудня 2019 року склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось ОСОБА_3 . Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №№5-1324, 1325.

29 серпня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак дізнався, що померлою ОСОБА_5 було складено заповіт на користь ОСОБА_3 , що посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. 21 грудня 2019 року та зареєстрований у реєстрі за №№5-1324, 1325, який 31 липня 2024 року подав заяву про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що заповіт від 21 грудня 2019 року складений з порушенням передбачених ст.1247 ЦК України вимог щодо форми заповіту та не підлягав дійсній волі заповідача, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Відповідно до положень статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статей 1218, 1220, 1221 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статті 1222, 1223 ЦК України регламентують, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтями 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно із ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст.1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

За змістом ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинення нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями.

Згідно з ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики.

Як вбачається з метеріалів спрадкової справи №448/2024 відносно майна померлого ОСОБА_5 , 21 грудня 2019 року о 10 годині 10 хвилин, державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. складено та посвідчено заповіт ОСОБА_5 .

На прохання заповідача заповіт згідно ст.1248 ЦК України записаний нотаріусом з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Під час складання заповіту нотаріусом було встановлено особу заповідача ОСОБА_5 та її дієздатність, волевиявлення ОСОБА_5 на складання заповіту на користь ОСОБА_3 було дійсним, вільним.

У заповіті зазначено, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_5 за її дорученням та у її присутності та присутності нотаріуса текст заповіту підписаний рідною сестрою заповідача ОСОБА_6 (т.1 а.с.87).

За змістом витребуваної судом під час розгляду справи медичної інформації з КНП «ЦПМСД №2» Дарницького району м. Києва, вбачається, що в 2018 році інститутом геронтології ім. Д.Ф. Чеботарьова, ОСОБА_5 було встановлено діагноз «хвороба Паркінсона», в зв`язку з чим остання перебувала на обліку в лікаря-невролога КНП «Консультативно-діагностичний центр №1 Дарницького району м. Києва». З 2020 року ОСОБА_5 була лежачою та на прийом в КНП «ЦПМСД №2» Дарницького району м. Києва не зверталася.

Також, наявність у ОСОБА_5 з 2018 року хвороби Паркінсона та як наслідок неможливість самостійного підписання заповіту підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_8 , яка була близькою подругою ОСОБА_5 , остання зазначила, що ОСОБА_5 розповідала, що хоче заповісти частину квартири своєму синові ОСОБА_3 , оскільки він з дружиною здійснюють за нею догляд і повністю її утримують, так як з 2019 року у неї не працювала ліва рука, а права тремтіла, а вже з 2020 року у неї не працювали обидві руки.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 , яка є сестрою померлої ОСОБА_5 , пояснила, що в день підписання заповіту в нотаріуса остання не змогла його підписати, оскільки у неї трусилися руки, в зв`язку з чим ОСОБА_6 , отримавши дзвінок по мобільному телефону, приїхала до нотаріуса за вказівкою ОСОБА_5 підписати заповіт. Сестра їй сказала, що хоче заповісти все своє майно після смерті своєму синові ОСОБА_3 , але підписати документ за станом здоров`я не може. ОСОБА_6 прочитала заповіт, а потім його підписала. Заповідач була при ясній пам`яті і викладене в заповіті відповідало її волі.

Свідок ОСОБА_7 , яка є дружиною відповідача пояснила, що вона з ОСОБА_3 доглядали за ОСОБА_5 , в зв`язку з чим в 2019 році остання сказала, що хоче скласти заповіт на належне їй майно на ОСОБА_3 . Також, пояснила, що під час складання заповіту нотаріус запросила до кабінету ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , роз`яснивши ОСОБА_5 наслідки укладання даного правочину, при цьому волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, в зв`язку з чим нотаріусом було складено та двічі зачинано заповіт та прочитано самостійно ОСОБА_5 , однак через тремтіння пальців рук вона не змогла підписати даний заповіт. В подальшому, ОСОБА_5 ще протягом 30 хвилин не змогла підписати заповіт через тремтіння рук, у зв`язку з чим було запрошено сестру померлої - ОСОБА_6 , якій було зачитано даний заповіт, після чого ОСОБА_5 попросила ОСОБА_6 його підписати, що нею і було зроблено.

Встановивши, що: заповідач недієздатною чи обмежено дієздатною особою визнана судом не була, тому мала право на складання заповіту; заповіт має письмову форму, посвідчений нотаріусом, а також підписаний за заповідача свідком ОСОБА_6 в порядку ч.4 ст.207 ЦК України; зміст заповіту, текст якого був зачитаний вголос нотаріусом та роз`яснений заповідачу, був належним чином доведений до її відома в присутності запрошеної заповідачем для підписання особою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заповіт був складений та посвідчений відповідно до вимог закону.

Сторона позивача посилаючись на те, що не було дійсної волі заповідача на підписання заповіту, не надала доказів на підтвердження вказаних обставин.

При цьому, в судовому засіданні суду першої інстанції позивач не заперечував, що ОСОБА_5 була присутня у нотаріуса.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, окрім медичної інформації з КНП «ЦПМСД № 2» Дарницького району м. Києва (лист №308 від 26 березня 2025 року), які б достовірно підтвердили, що ОСОБА_5 мала хронічне неврологічне захворювання - хворобу Паркінсона у ступені, що унеможливлював власноручний підпис саме на день складання та підписання спірного заповіту, тобто 21 грудня 2019 року є необгрунтованими, оскільки у листі №308 від 26 березня 2025 року зазначено, що хворобу Паркінсона ОСОБА_5 було встановлено ще у 2018 році в Інституті геронтології ім. Д.Ф. Чеботарьова, і з приводу цього захворювання вона перебувала на обліку в лікаря-невролога.

Доказів, які б спростовували вказане стороною позивача надано не було.

А відтак, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги лист №308 від 26 березня 2025 року з КНП «ЦПМСД № 2» Дарницького району м. Києва, оскільки він підтверджує наявність у ОСОБА_5 хронічного неврологічного захворювання, проявом якого, як відомо, є сильний тремор кінцівок, що об'єктивно унеможливлює власноручне проставлення чіткого підпису, який вимагається для нотаріального посвідчення правочину.

Доводи сторони позивача про те, що у заповіті не вказано конкретної хвороби чи фізичної вади, через яку заповідач не могла підписати заповіт, як того вимагає ч.4 ст.207 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки вищевказані норми законодавства не передбачають обов`язку нотаріуса встановлювати, які хвороби або фізичні вади не дають підписати заповідачу заповіт власноручно.

При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною позивача не заявлялося клопотань про призначення у справі судового-психіатричної експертизи щодо визначення стану здоров`я ОСОБА_5 на час підписання оскаржуваного заповіту.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було досліджено та надано оцінки наданим позивачем копіям договорів оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 за 2018, 2019 та 2021 роки, які містять власноручні підписи ОСОБА_5 , як власника 1/2 частини квартири, колегія суддів вважає зазначити наступне.

З вказаних договорів договорів оренди вбачається, що вони укладені у простій письмовій формі, заповнені різним почерком, підписи на них не посвідчені нотаріально, а їх автентичність неможливо встановити без проведення почеркознавчої експертизи.

З договорів оренди не можна встановити, що підпис дійсно належить заповідачу ОСОБА_5 .

Таким чином, позивачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів щодо того, що заповіт від 21 грудня 2019 року складений з порушенням передбачених ст.1247 ЦК України вимог щодо форми заповіту та не було дійсної волі заповідача.

Виходячи з вищевикладеного, оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним та виключення із спадкового реєстру запису про державну реєстрацію заповіту.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 35000 грн., суд першої інстанції виходив з категорії справи, її складності, часу, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу, проте не погоджується з визначеною судом сумою правової допомоги у розмірі 35000 грн., виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування було надано: договір про надання правової допомоги №12-02; акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 20 травня 2025 року на суму 35000 грн.; детальний опис робіт, квитанції.

Від представника позивача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких остання просила відмовити у стягненні з позивача витрат на правову допомогу вважаючи їх завищеними та необгрунтованими.

Беручи до уваги заперечення позивача, загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування, складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь відповідача до 20000 грн.

З врахуванням викладеного, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року підлягає зміні, шляхом зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу з 35000 грн. до 20000 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року- залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року- задовольнити частково.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року змінити, зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу з 35000 грн. до 20000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: