1Справа № 332/5191/25 2-з/335/46/2025
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2025 року м. Запоріжжя
Суддя Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя Новасардова І.В. розглянувши заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Левада» про визнання недійсним правочинів
20.10.2025 до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя за підсудністю із Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Левада», відповідно до якої просить суд:
- визнати недійсним договір № 7747/24/003070 від 07.12.2024, згідно якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 набув право власності на транспортний засіб «DAF XF 105.510», рік випуску 2013, VIN - НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 ;
- визнати недійсним договір № 7747/24/003071 від 07.12.2024, згідно якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 набув право власності на транспортний засіб «WIELTON NS3P», рік випуску 2014, VIN - НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 .
Разом із позовом представником Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подана заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просить суд забезпечити позов шляхом:
- накласти арешт в межах суми 3 553 508,13 грн. на транспортний засіб «DAF XF 105.510», рік випуску 2013, VIN НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 на транспортний засіб «WIELTON NS3P», рік випуску 2014, VIN - НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 ;
- заборонити сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, Центрам надання адміністративних послуг, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо «DAF XF 105.510», рік випуску 2013, VIN - НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 та транспортного засобу «WIELTON NS3P», рік випуску 2014, VIN - НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 .
В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що рішенням Господарського суду від 06.11.2024 у справі № 908/1829/24 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Левада", ОСОБА_2 на користь АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № 30925282-КД-З від 24.11.2021 в розмірі 3 574 523 (три мільйони п`ятсот сімдесят чотири тисячі п`ятсот двадцять три) грн. 97 коп.
Рішення суду не виконане у зв`язку із відсутністю у боржників майна.

Перевіряючи можливість відчуження боржниками майна третім особам з метою уникнення сплати боргу та виконання судового рішення було виявлено, що згідно бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України, станом на 23 липня 2025 року:

- транспортний засіб «DAF XF 105.510», рік випуску - 2013, VIN НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , з ТОВ «ЛЕВАДА» 10.12.2024 перереєстровано по Договору укладеному у СГ № 7747/24/003070 від 07.12.2024 на нового власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- транспортний засіб «WIELTON NS3P», рік випуску 2014, VIN НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , з ТОВ «ЛЕВАДА» 10.12.2024 перереєстровано по Договору укладеному у СГ № 7747/24/003071 від 07.12.2024 на нового власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відчуження транспортних засобів позичальником відбулось одразу після прийняття рішення Господарського суду Запорізької області від 06.11.2024 у справі № 908/1829/24 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначене рішення суду набрало законної сили 05.12.2024, а договори відчуження транспортних засобів укладені 07.12.2024.

Транспортні засоби зареєстровані на ОСОБА_1 10.12.2024.

На думку позивача, ТОВ «Левада» з метою уникнення сплати боргу та виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості відчужило транспортні засоби приблизною вартістю 35 тисяч доларів США пенсіонеру з щомісячним доходом 6461,27 грн. ОСОБА_1 , який є сватом по відношенню до ОСОБА_2 (директор та один із засновників ТОВ «ЛЕВАДА», поручитель за кредитним договором), а також тестем по відношенню до ОСОБА_3 (інший засновник ТОВ «ЛЕВАДА», син ОСОБА_2 - директора ТОВ «ЛЕВАДА»).

Поданий до суду позов обґрунтований тим, що відповідачами вчинені фіктивні правочини укладені договори купівлі-продажу майна за наявності невиконаних кредитних зобов`язань, хоча справжня мета цих правочинів убезпечити майно від майбутнього звернення стягнення на нього. Тобто мета позову повернути майно, яке було відчужено у власність відповідача.

Наведене свідчить, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому обрані види забезпечення позову не призведуть до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки арештоване майно фактично перебуватиме у володінні власника, а обмежується лише можливість його відчуження.

Після застосування заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 ніяким чином не буде обмежений у вільному та безперешкодному володінні та користуванні зазначеним майном, що унеможливлює нанесення будь-яких збитків відповідачу.

Протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2025, дану справу та заяву про забезпечення позову визначено за суддею Новасардовою І.В.

Відповідно до довідки, у зв`язку з перебуванням судді Новасардової І.В. у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню з 20.10.2025 року по 24.10.2025 року, матеріали цивільної справи за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «ЛЕВАДА» та заява про забезпечення позову, у вказаний період судом не досліджувались.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Отже, заяву про забезпечення позову розглянуто без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву позивача про забезпечення позову такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі№922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13 травня 2019 року у справі №911/1551/18.

Згідно з п. п. 1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами ( ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного у Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у cправі № 905/448/22, постанові Верховного Суду від 09.06.2023 у cправі № 37з-23, можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (зазначені висновки викладено в постанові).

Таким чином, сам факт реєстрації за відповідачем права приватної власності на транспортні засоби, яке знаходиться у його власності, формально наділяє його передбаченими законодавством необмеженими правомочностями власника (володіння, користування, розпорядження) щодо цих транспортних засобів, отже можливість відповідачів в будь-який момент відчужити спірні транспортні засоби є очевидною, беззаперечною та не потребує додаткового доведення.

Зазначене може призвести до необхідності залучення до участі у справі осіб, прав і інтересів яких стосуватиметься вирішення даного спору, неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позову у зв`язку з наявністю майнового інтересу цих осіб, а також може зумовити необхідність звернення позивача з іншим позовом для захисту порушених інтересів держави.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору, та/або передача права власності на майно іншім особам, які не беруть участь у даному судовому процесі, може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову прокурора.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 19.12.2018 у справі № 910/9254/18.

Суд вважає обґрунтованим посилання позивача у заяві про забезпечення позову на те, що у разі відчуження відповідного майна за час розгляду справи позивач буде вимушений повторно звертатися із аналогічним позовом.

З матеріалів справи вбачається існування реального спору між сторонами, за вирішенням якого позивач звернувся з позовом до суду. Вищевказані об`єкти забезпечення позову прямо пов`язані з предметом спору, а захід забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Також суд звертає увагу, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Разом з тим, враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо рухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Крім того, заявником не обґрунтовано необхідність обрання саме арешту, як виду забезпечення позову, оскільки застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно може призвести до негативних незворотних наслідків для власника цього майна.

Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

У даному випадку застосування судом заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на транспортні засоби, на думку суду, є неспівмірним заявленим позовним вимогам, тому, враховуючи характер спірних правовідносин, обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, а також долучені до неї документи, подану заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково, а саме забезпечити позов шляхом заборони вчиняти будь- які реєстраційні дії щодо транспортних засобів.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, Центрам надання адміністративних послуг, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу «DAF XF 105.510», рік випуску 2013, VIN - НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 .

Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, Центрам надання адміністративних послуг, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу «WIELTON NS3P», рік випуску 2014, VIN - НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 .

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після підписання та підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали підписано 28 жовтня 2025 року.

Суддя І.В. Новасардова