ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/12072/24

Провадження № 22-ц/820/2077/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Плінська І.П.,

з участю сторін, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Палінчака О.М. від 15 липня 2025 року.

Заслухавши доповідача, учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідачки, вказував, що з 20.07.1973 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (батьки позивача) перебували в шлюбі, який розірвано 14.12.2006 року. За час шлюбу батьками придбано майно, яке є їх спільною сумісною власністю - квартиру АДРЕСА_1 . Ця квартира була придбана 10.05.2005 року та оформлена на матір ОСОБА_3 .

Земельна ділянка кадастровий номер :06:009:1631 площею 0,06 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради на землях Садівничого товариства «Колос» належала на праві приватної власності ОСОБА_4 , вона отримана ним в порядку приватизації згідно рішення Олешинської сільської Ради народних депутатів від 10.11.1993 року № 2.

Батьком за життя побудовано житловий будинок (садовий будинок), проте документи на будинок відповідачка та третя особа йому не надають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_4 помер, після чого відкрилася спадщина, яка складається з такого майна та майнових прав: земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631, площею 0,0600 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради на землях Садівничого товариства «Колос»; 1/2 частки придбаної в шлюбі з ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , прав і обов`язків забудовника житлового будинку АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 позивач та його сестра ОСОБА_2 подали заяву та прийняли спадщину. ОСОБА_3 подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя.

Приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Сморкалова К.О. листом № 90/02-14 від 06.11.2023 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ухиляються та не надають правовстановлюючі документи на спадкове майно.

З врахуванням уточнення позовних вимог позивач остаточно просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631, площею 0,06 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради на землях Садівничого товариства «Колос»; 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ; права і обов`язки забудовника щодо 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

У листопаді 2024 року відповідачка ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Вказувала, що за час шлюбу її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули лише садовий будинок у СТ «Колос» по АДРЕСА_3 , право власності на який не зареєстровано, та земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :06:009:1631 на території Олешинської сільської ради, на землях Садівничого товариства «Колос». На даний час існує спір з приводу вказаного спадкового майна ОСОБА_4 .

Тому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631 площею 0,0600 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради на землях Садівницького товариство «Колос»; права і обов`язки забудовника щодо 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

У листопаді 2024 року третя особа ОСОБА_3 заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, подала позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і просила визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631 площею 0,06 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради на землях Садівничого товариства «Колос»; права і обов`язки забудовника на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_2 . На приватизованій ОСОБА_4 земельній ділянці, нею спільно з чоловіком ОСОБА_4 збудовано садовий будинок (його будівництво не завершено та не введено в експлуатацію), тому з урахуванням статей 30 ЗК України 1990 року та 120 ЗК України незавершений об`єкт будівництва садовий будинок та земельна ділянка, на якій він розміщений, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому частка у таких об`єктах належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності та не підлягає спадкуванню. Зважаючи на статус садового будинку ОСОБА_3 має відповідні права та обов`язки забудовника щодо його частини.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631, площею 0,06 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області на землях Садівницького товариства «Колос»; 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ; права та обов`язки забудовника на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 535, 98 грн. судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частку земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631, площею 0,06 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області на землях Садівницького товариства «Колос»; права та обов`язки забудовника на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 422,40 грн. судового збору (по 1 211,20 грн. з кожного).

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 права та обов`язки забудовника на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1211,20 грн. судового збору (по 605,60 грн. з кожного).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на частку квартири АДРЕСА_1 скасувати та у задоволенні цієї вимоги відмовити; рішення в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частку земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631, скасувати та визнати за ним право власності на частку вказаної земельної ділянки; рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати та задовольнити її позов повністю. Вважає хибним висновок суду про недоведеність належності спірної квартири до її особистої власності. На її думку, суд не дав належної оцінки поданим доказам (копії декларації про її працевлаштування в Італії, платіжні квитанції про сплату внесків (податків) за ОСОБА_3 та відомості для розрахунку пенсії в республіці Італія; особисті документи), що підтверджують її роботу за кордоном та фактичне припинення шлюбу. Судом не враховано відсутність офіційних доходів у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в Україні, достатніх для придбання квартири. Ця квартира придбана за її особисті кошти та не входить до обсягу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , а тому в цій частині позову ОСОБА_1 слід відмовити. Судом також не враховано, що на приватизованій ОСОБА_4 земельній ділянці, подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було збудовано садовий будинок, то з врахуванням ст. 30 ЗК України 1990 року та 120 ЗК України земельна ділянка, на якій він розміщений об`єкт будівництва, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя тому частка земельної ділянки належить ОСОБА_3 і не підлягає спадкуванню. ОСОБА_1 має право на спадкування лише частки спірної земельної ділянки.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Спірна квартира придбана батьками в шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Право власності на садовий будинок не зареєстровано, тому й перехід права власності на земельну ділянку, на якій він розташований, не може відбутися.

В судовому засіданні апелянтка та її представник, а також ОСОБА_2 просили задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення як безпідставну.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що з 20.07.1973 року по 14.12.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_4 у період шлюбу в порядку приватизації згідно рішення Олешинської сільської Ради народних депутатів від 10.11.1993 року № 2 отримано у власність земельну ділянку кадастровий номер :06:009:1631 площею 0,06 га, що знаходиться на території Олешинської сільської ради на землях Садівничого товариство «Колос» (державний акт ХМ 480 від 01.08.1994 року).

На зазначеній ділянці у період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розпочато будівництво садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією листа АТ «Хмельницькобленерго» від 12.06.2019 року № 2019-05-13-2512, копією будівельного паспорту внутрішньо-будинкового (внутрішньо цехового) газообладнання АТ «Хмельницькгаз», копією технічного паспорту на садовий будинок, виготовлений 13.07.2015 року. Станом на час розгляду справи право власності на зазначений будинок не зареєстровано, будинок не введений в експлуатацію.

Також в період шлюбу на ім`я ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 - квартира придбана 06.05.2005 року на підставі договору купівлі-продажу.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано 14.12.2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

10.08.2023 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Сморкаловою К.О. заведено спадкову справу № 27/2023 щодо майна ОСОБА_4 . За даними спадкової справи належно прийняли спадщину діти спадкодавця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

До нотаріуса також звернулася ОСОБА_3 із заявою про виділ частки зі спільного майна подружжя. Оскільки особами, які звернулись до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, не було надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, приватний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

ОСОБА_3 у 2002- 2006 роках перебувала і працювала в Республіці Італія.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також частково задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що до складу спадщини ОСОБА_4 , з урахуванням належної 1/2 частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності подружжя, входить земельна ділянка кадастровий номер :06:009:1631 на землях Садівничого товариства «Колос»; права та обов`язки забудовника щодо 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 ; 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , частки спадкоємців є рівними. ОСОБА_3 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірної квартири і не довела, що вона належить їй на праві особистої власності. Вона не набула право власності на нерухоме майно, а лише права та обов`язки забудовника щодо об`єкта будівництва (будинку), тому й відсутні підстави для переходу права власності на земельну ділянку, на якій він розташований. З цих підстав задоволено позов ОСОБА_3 лише в частині визнання за нею прав та обов`язків забудовника щодо 1/2 частини житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про помилковість цих висновків суду і доведеність належності спірної квартири до її особистої власності є безпідставними.

Так, згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України).

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, за змістом наведених норм права діє презумпція спільності майна, набутого у шлюбі, а також діє принцип рівності часток подружжя, тобто, частки майна дружини та чоловіка є рівними при поділі їх спільної сумісної власності.

При цьому саме той з подружжя, хто стверджує про належність майна, набутого в період шлюбу, до його особистої власності, має спростувати цю презумпцію спільності майна, набутого у шлюбі.

Згідно з ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними (ст. 1267 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що квартира АДРЕСА_1 набута у власність на підставі договору купівлі-продажу 10.05.2005 року, в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Апелянтка не довела достатніми та допустимими доказами фактичне припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4 в період з 2002 року по 2006 рік. Факт перебування ОСОБА_3 в цей період за кордоном та її працевлаштування в Італії не доводить відсутність спільних прав та обов`язків, спільного бюджету в подружжя. Придбання нею квартири за свої особисті кошти не ґрунтується на доказах, договір купівлі-продажу квартири від 10.05.2005 року теж не містить таких даних.

Суд першої інстанції дав належну оцінку поданим доказам і правильно констатував, що апелянтка не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності належними та достатніми доказами, тому правильним є висновок суду, що частка цієї квартири входить до спадкового майна ОСОБА_4 .

Отже, суд обґрунтовано визнав право власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Обговорюючи доводи апеляційної скарги про те, що частка спірної земельної ділянки належить ОСОБА_3 і не підлягає спадкуванню, апеляційний суд бере до уваги таке.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що вказана земельна ділянка площею 0,06 га, кадастровий номер :06:009:1631, що знаходиться на території Олешинської сільської ради на землях Садівницького товариство «Колос» набута ОСОБА_4 у період шлюбу в порядку безоплатної приватизації та була його приватною власністю відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України.

Сторони визнають, що в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як подружжям у період шлюбу проводилося будівництво будинку на вказаній земельній ділянці, який не введено в експлуатацію та не зареєстровано право власності на нього.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, оскільки будівництво садового будинку не завершено, право власності на не зареєстровано, до сторін у справі не перейшло право власності на будинок (а лише права та обов`язки забудовника щодо об`єкта будівництва), тому відсутні правові підстави, визначені ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України для переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт будівництва.

Тому правильним є висновок суду про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :06:009:1631 площею 0,06 га, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо відшкодування витрат ОСОБА_1 понесених на професійну правничу допомогу, слід зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ст. 133 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат.

За ч.ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК).

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача повідомила про понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн.

В суді апеляційної інстанції правову допомогу ОСОБА_1 надавав адвокат Бейлик А.Б. на підставі договору про надання правничої допомоги від 05.02.2024 року та ордеру від 29.08.2025 року.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в апеляційному суді представником Бейликом А.Б. подано договір про надання правової допомоги від 05.02.2024 року, додаток №3-1 від 19.08.2024 року до договору про надання правничої допомоги від 05.02.2024 року.

Згідно пункту 5.2. договору про надання правничої допомоги від 05 лютого 2024 року вартість послуг та порядок оплати гонорару за цим договором визначається згідно з Додатком (Додатками), що є невід`ємними частинами договору, та складає суму, коштів, сплачених або які підлягають оплаті замовником адвокату за цим договором. Визначення розміру вартості правничої допомоги за певний строк чи конкретну дію або справу здійснюється адвокатом та відображається в акті приймання-передачі послуг. Також адвокат надає замовнику звіт з розшифруванням (переліком) видів та обсягу наданої правничої допомоги, якщо інше не погоджено сторонами в додатку (додатках).

Грошова сума, вказана в пункті 5.2. цього договору, сплачується адвокату або перераховується замовником на рахунок адвоката за домовленістю сторін, яка визначається в додатках або в акті приймання-передачі послуг до даного договору (пункт 5.3 договору).

Згідно з п. 2 додатку № 3-1 до договору від 05 лютого 2024 року сторони погодили, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги згідно даного додатку становить фіксований розмір 10000 грн., які клієнтом сплачено 19.08.2025 року під час укладення даного договору.

ОСОБА_3 заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, посилаючись на те, що відзив на апеляційну скаргу відповідає змісту позовної заяви ОСОБА_1 , і його написання не потребувало значного обсягу часу та зусиль. Вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. є адекватним та достатнім, виходячи із фактично затраченого часу на участь в судовому засіданні.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.11.2022 року (справа №922/1964/21), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З врахуванням заяви про зменшення витрат на правничу допомогу, складності справи, того що фактично зміст відзиву відповідає змісту позовної заяви, реально наданих послуг адвокатом, витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. є очевидно завищеними. Тому наявні підстави зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, до 2000 грн.

Тож з врахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України слід стягнути витрати в розмірі 2000 грн. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2000 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 жовтня 2025 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк