Єдиний унікальний номер справи № 359/8192/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. У позовній заяві просила здійснити поділ майна - квартири та виділити в натурі 1/2 частину із квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири та виділити в натурі 1/2 частку із квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 . Просила стягнути з відповідача судові витрати.

27 листопада 2020 року позивач подала уточнену позовну заяву, у якій просила суд здійснити поділ майна - квартири та виділити в натурі 1/2 частину із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири та виділити в натурі 1/2 частку із квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 . Просила стягнути з відповідача судові витрати.

15 березня 2024 року позивач подала заяву про зміну позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, у якій свої вимоги обґрунтувала тим, що з 22 січня 2011 року по 22 травня 2014 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому ними була придбана квартира у ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» згідно із договором №В-3/234/29 від 01 грудня 2011 року про участь у фонді фінансування будівництва, право власності на вказану квартиру АДРЕСА_2 , було оформлено рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради № 1456 від 26 грудня 2011 року, на підставі якого 17 січня 2012 року відповідачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - дану квартиру. Після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна.

Зазначила, що у квітні 2017 року відповідач з метою залишення вищевказаної квартири у своїй особистій власності звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання за ним права особистої власності на дану квартиру, і рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру було відмовлено.

З урахуванням цих обставин позивач зазначає, що спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно із висновком експерта за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи у цій цивільній справі від 31 липня 2023 року №55/21/Буд. відсутня технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 в зв`язку з неможливістю виконати розподіл житлової квартири у відповідності до вимог державних будівельних норм України, тобто спірна квартира є неподільною.

У зв`язку з цим позивач просила суд здійснити поділ майна - квартири та виділити в натурі 1/2 частину із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити вказану квартиру ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 в розмірі 1 006 625, 00 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року позов задоволено частково; вирішено здійснити поділ майна - квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити вказану квартиру у приватну власність ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/3 частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 в сумі - 671 083 грн. 33 коп. Стягнуто з відповідача на користь позивача частину понесених судових витрат на сплату судового збору та вартості судової експертизи в сумі 11 151 грн. 22 коп., а також частину витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн., всього на загальну суму 21 151 грн. 22 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 15.04.2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. Просив апеляційний суд оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

01 липня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

У судове засідання, призначене 25.09.2025 року, з`явилися представник позивача, відповідач та представник відповідача.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 22 січня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2014 року.

За змістом вказаного рішення також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народилася дочка ОСОБА_4 .

Згідно із даними паспорта громадянина України на своє ім`я, позивачка змінила набуте у шлюбі з відповідачем прізвище - ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

Також встановлено, що у період шлюбу у власність відповідача ОСОБА_1 була набута спірна квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого мана від 25.06.2018 року.

Реєстрація права приватної власності, частка 1/1, за відповідачем ОСОБА_1 здійснена 17.01.2012 року на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 17.01.2012 року Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради.

Також встановлено, що у 2017 році відповідач ОСОБА_7 звертався до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання права особистої приватної власності на вищевказану квартиру, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами цивільної справи №359/2737/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири об`єктом особистої власності.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру було відмовлено.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, Бориспільський міськрайонний суд виходив з недоведеності позивачем наявності передбачених законом підстав для визнання за ним права особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 .

У постанові Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року також зазначено, що судом першої інстанції цілком вірно встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому правильним є висновок суду про те, що набуття сторонами спільної сумісної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна презюмується, якщо протилежне не буде доведено позивачем ( ОСОБА_1 ).

Також зазначено, що доводи апеляційної скарги про придбання квартири за кредитні кошти, отримані батьком позивача ОСОБА_8 на підставі кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ «ОТП Банк», законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують, оскільки жодним чином не підтверджують тієї обставини, що ці кошти були передані в особисту власність ОСОБА_1 для придбання ним спірної квартири.

Так за змістом вищезазначених судових рішень у цивільній справі №359/2737/17, які набрали законної сили, встановлено, що набуття права власності на квартиру відбулося за наступних обставин:

01 грудня 2011 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» договір №В-3/234/29 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А, за яким позивач зобов`язався сплатити грошові кошти в розмірі 466 460, 00 гривень, а ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» зобов`язалось організувати будівництво квартири АДРЕСА_2 та передати ОСОБА_1 документи, необхідні для державної реєстрації за ним права власності на вказану квартиру.

Також встановлено, що 15 грудня 2011 року ОСОБА_8 уклав з ПАТ «ОТП Банк» кредитний договір №009/8145/11, за яким ПАТ «ОТП Банк» надав кредит в розмірі 326190 грн для придбання квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_8 зобов`язався щомісячно до 15 грудня 2020 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 20,50% річних.

У той же день ТОВ «Житлоінвест-Гарант» видало ОСОБА_1 довідку №370 про сплату повної вартості вказаної квартири та право позивача на набуття права власності на цей об`єкт нерухомого майна.

15 грудня 2011 року ТОВ «Транспромсервіс» передало у володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією акта прийому-передачі квартири.

Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №1456 від 26 грудня 2011 року за позивачем було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

17 січня 2012 року на підставі цього рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Відповідні письмові докази також були долучені до матеріалів цієї цивільної справи.

Крім того, з досліджених у судовому засіданні письмових доказів встановлено, що одночасно з укладенням вищевказаного кредитного договору №009/8145/11 від 15 грудня 2011 року в забезпечення виконання зобов`язань за договором, в цей же день були укладені:

- Договір поруки №009/8145/11 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_9

- Договір іпотеки (майнової поруки) №009/8145/11 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , відповідачем у справі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пинзеник О.М., за реєстровим №2233, за яким в іпотеку була передана спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_4 .

Також встановлено, що згідно з п.п.8.8 Договору іпотеки укладення договору здійснено за згодою дружини іпотекодавця ОСОБА_10 , позивачки у справі, яка викладена у заяві-згоді на передачу в іпотеки предмета іпотеки, підпис під якою ОСОБА_10 засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пинзеник О.М. 15 грудня 2011 року за реєстровим №2232.

Так, за змістом вищевказаної заяви від 15 грудня 2011 року, реєстровий №2232, позивач ОСОБА_10 надала свою згоду своєму чоловіку, ОСОБА_1 на укладення та підписання кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки з АТ «ОТП «Банк» майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , які належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя, так як придбавались в зареєстрованому шлюбі, в забезпечення зобов`язань боржника ОСОБА_8 за Кредитним договором №009/8145/11 від 15 грудня 2011 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, зазначив, що зважаючи на встановлені у судовому засіданні, повністю визнані сторонами та документально підтверджені обставини, а саме, що більш ніж 1/3 частина від вартості спірної квартири була виплачена відповідачем з допомогою його батька після фактичного припинення подружніх відносин у період окремого проживання сторін, у спосіб повернення отриманого на придбання квартири кредиту, від виконання зобов`язань за яким позивач повністю самоусунулася, вважає, що є усі підстави для збільшення частки відповідача на 1/3 частку у вартості квартири та, відповідно зменшення частки позивача у спільному майні подружжя до 1/3 частки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, рішення суду першої інстанції позивачем оскаржено не було.

Апеляційну скаргу на рішення було подано лише відповідачем, тому суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів і вимог відповідача.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Особистою власністю подружжя відповідно до вимог ст.57 СК України може бути:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як убачається з матеріалів справи це не заперечується жодною із сторін, кошти використані для придбання квартири належали не апелянту, відтак суд не може вважати дане майно його особистою власністю.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, при укладанні договору іпотеки спірної квартири позивач надавала на це нотаріальну згоду, де зазначила про те, що квартира є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідач використав дану згоду, відтак визнав і погодився з її змістом, що додатково до вже зазначеного обґрунтовує неможливість розповсюдження на спірне майно режиму особистої власності відповідача.

У ході розгляду справи в апеляційній інстанції позивач подала до суду заяву про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Як убачається з матеріалів справи першою заявою по суті спору в суді апеляційної інстанції позивачем був поданий відзив на апеляційну скаргу.

У вказаному відзиві жодним чином не анонсовано наміру понести так витрати, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для їх стягнення за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько