Справа №487/7137/23
Провадження № 22-ц/812/1427/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів:Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі представників відповідачів - Нофенко М.В., Самарської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Національної поліції у Миколаївській області, Головного управління державної казначейської служби у Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Національної поліції у Миколаївській області, Головного управління державної казначейської служби у Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження.

В обґрунтування позову зазначав, що 23 квітня 2023 року він звернувся до відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області ( далі - МРУП ГУНП Миколаївської області) із заявою в порядку частини 1 статті 214 КПК України про вчинення кримінальних правопорушень організованими групами службових і посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, при зверненні його з заявою, працівниками поліції не надано йому талон-повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви про вчинені злочини в день її надходження до відділення поліції №1 і протягом 24 годин, не передали заяву керівнику органу досудового розслідування СВ ВП №1, не визначили слідчого для здійснення досудового розслідування і не здійснили його. Ним було подано скаргу до Центрального районного суду м. Миколаєва на бездіяльність слідчих органів відділення поліції №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2023 року зобов`язано посадових осіб відділення поліції №1 МРУП ГУНП Миколаївської області внести до Єдиного реєстру досудового розслідування ( далі - ЄРДР) відомості про вчинення злочину, зазначені в його заяві від 24 квітня 2023року з вихідним № 4/ЗКД-18.

Однак, ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва не виконана, досудове розслідування не проводилося протягом 4 місяців. У його заяві були зазначені ознаки і склад злочинів, передбачених ч. 1, 2 ст. 364, ст..ст. 366, 367, ч.ч. 1-3, 5 ст. 403 КК України, а згідно витягу з ЄРДР № 0000794, слідчі незаконно, з порушенням норм чинного законодавства, провели в ході цього кримінального провадження інші процесуальні дії, ніж передбачені Законом України, що обмежило до повної втрати його прав, визначені Конституцією України, а саме, до ЄРДР не були внесені відомості про злочини, передбачені ч. 1, 2 ст. 364, ст..ст. 366, 367, ч.ч. 1-3, 5 ст. 403 КК України, а відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України, не були здійсненні доказування, збирання доказів і їх оцінка, повідомлення про підозру, складання, підписання і подання в суд обвинувального акту.

Зазначає, що йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, а саме не внесенні посадовими особами ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області відомостей до ЄРДР зазначених у заяві позивача від 24.04.2023 за вих. № 4/ЗКД-18.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди 268 400 грн.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у справі, яка розглядається, позивач пов`язує завдання йому моральних страждань із неналежним, на його думку, розглядом посадовими особами органу поліції Національної поліції у Миколаївській області його заяв/повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та невнесенням відомостей до ЄРДР, не надання йому талон-повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви про вчинені злочини в день її надходження до ВП №1 і протягом 24 годин, не передано заяву керівнику органу досудового розслідування СВ ВП №1, не визначено слідчого для здійснення досудового розслідування і не здійснення його.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту завдання йому моральної шкоди, а також причинного зв`язок між діями посадових осіб органу поліції, який є відповідачем у справі, та настанням шкоди, тобто наявності усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на винну особу відповідальності, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

При цьому суд звертає увагу, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяв/повідомлення ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством його права поновлено ухвалами слідчих суддів про зобов`язання внести відомості до ЄРДР; внесенням відомості до ЄРДР за № 0000704 від 08 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 403 КК України та за № 0000794 від 09 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 403 КК України. По яким на теперішній час досудове розслідування триває.

Тому, факт задоволення слідчими суддями скарги позивача на бездіяльність службових осіб та зобов`язання службових осіб виконати вимоги частини 1 статті 214 КПК України щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про злочин не свідчить про безумовний доказ неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності органів поліції та завдання йому моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу позивача, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Тому, окрім недоведеності підстав для відшкодування моральної шкоди, позивачем обрано неналежний спосіб стягнення моральної шкоди, в якості поновлення порушеного на його думку права, поклавши тягар відшкодування моральної шкоди на орган Казначейства, який відповідно до закону не несе відповідальності за дії інших державних органів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ті ж самі обставини, які він зазначав у позовній заяві, а також на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, зазначав, що необґрунтованість оскаржуваного рішення полягає в тому, що суд і суддя неправильно застосували норми матеріального правав процесі судового розгляду цієї справи,а саме суд здійснив неправильне тлумачення законів України про порядок реєстрації заяв про вчинені кримінальні правопорушення, тяжкі злочини з кваліфікацією за частини 3 статті 403 КК України, а також про порядок внесення відомостей до ЄРДР; здійснили неправильне тлумачення законів України про порядок відшкодування шкоди, застосував закон, який не підлягає застосуванню статтей: 1173, 1174, 1176 ЦК України; незастосувано судом закону, який підлягав застосуванню: «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконими діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок тільки з одного факту порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурату ри і суду»).

Частиною 2 статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодуван ня шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлен ня в рішенні суду факту незаконного здійснення чи нездійснення інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках (незаконного здійснення чи нездійснення інших процесуальних дій, що обмежують права громадян) громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діяннями ( в т.ч. діями) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

На час розгляду цієї справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, потерпілих від правопорушення, від вчинення процесуальних дій слідчими.

Відповідно до частини 1, 5, 6-ї статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами …5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Так, з огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли у нього внаслідок порушення державними правоохоронними органами і їх службовими та посадовими особами прав людини протягом 27-ми місяців, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Позивач зазначає, що впродовж багатьох років він є публічною особою, а тому безпідставне позбавлення права на захист від скоєних злочинів, негативно впливає на його суспільну оцінку його особистих якостей в очах оточуючих, співробітників, родичів, друзів.

Протягом 2023-2025 років органами досудового розслідування, правоохоронними органами не проводилися ніякі слідчі чи будь-які процесуальні дії щодо позивача як потерпілого і 15-ти осіб, як підозрюваних у вчиненні злочинів, позивача не залучали до участі у жодних кримінальних провадженнях, стосовно позивача та підозрюваних не проводилися слідчі дії та жодні розслідування.

Тобто, фактично, як позивач, протягом тривалого часу він перебуває у невизначеному стані, оскільки з одного боку державні органи поліції знали що він є потерпілим від злочинів, а засоби захисту не надавали, у зв`язку із чим його права обмежуються і для нього зберігаються конкретні негативні наслідки.

Вважає, що такі дії зі сторони органів державної виконавчої влади (поліції) свідчать про суттєве втручання в його право на повагу до приватного життя, яке мало місце в зв`язку з необґрунтованим незастосуванням заходів захисту та збереження його майна, які базуються на фактах здійснення кримінальних проваджень, до яких він має відношення як потерпілий від незаконних дій організованих груп.

Вважає, що той факт, що судом визнано діяння службових і посадових осіб Інгульського районного і ІНФОРМАЦІЯ_2 кримінальними правопорушеннями, передбаченими статті 403 КК України також підтверджує наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями, рішеннями, бездіяльністю службових і посадових осіб органів поліції.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незакон- ними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що моральну шкоду відшкодовує держава в особі держказначейства, в розмірі, вказаному потерпілим, визначеному судом в рішенні суду. Тому другим відповідачем у цій справі і є ГУДКСУ в області.

Вказує, що ГУНП в Миколаївській області, його працівники, отримавши повідомлення і заяву про вчинені злочини, кримінальні правопорушення мали керуватися відповідними національними законами, зокрема, законом від 13.04.2012р. №4651-VI, наказами МВС України №100-2019 року і Офісу Генерального прокурора №298 -202р. та діяти в їх межах.

У відзивах на апеляційну скаргу Головне управління державної казначейської служби у Миколаївській області та ГУНП в Миколаївській областіпросили апеляційну скаргу залишити без задоволенн, рішення без змін.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_3 направила до суду заяву про розгяд справи за її відсутності. Справу розглянуто за відсутності вказаних осіб, що не суперечить приписам частини 2 статті 372 ЦПК України

Представники відповідачів Головного управління державної казначейської служби у Миколаївській області та ГУНП в Миколаївській областіу судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 23 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції № 1 МРУП ГУНП в Миколаївській області з заявою в порядку частини 1 статті 214 КПК України про вчинення кримінальних правопорушень організованими групами службових і посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 06.09.2023 за вих. № З-23/50-2023, працівниками поліції здійснено перевірку, де встановлено, що 07.06.2023 ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області до інформаційно-телекомунікаційної системи "Інформаційний портал НПУ" (журнал єдиного обліку) за № 6641 зареєстровано ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва щодо зобов`язання посадових осіб вказаного підрозділу поліції внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 про можливі неправомірні дії з боку працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 . На виконання ухвали, СВ ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області внесено відомості до ЄРДР за № 0000704 від 08.06.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 403 КК України.

Крім того, 08.06.2023 ВП № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області до інформаційно-телекомунікаційної системи "Інформаційний портал НПУ" (журнал єдиного обліку) за № 8812 зареєстровано ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва щодо зобов`язання посадових осіб вказаного підрозділу поліції внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 про можливі неправомірні дії з боку працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 . На виконання ухвали, СВ ВП № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області внесено відомості до ЄРДР за № 0000794 від 09.06.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 403 КК України.

Згідно з відомостями ЄРДР кримінальне провадження № 0000794 об`єднано з кримінальним провадженням № 0000704, та на теперішній час досудове розслідування здійснюється слідчими першого відділу Територіального управління ДБР розташованого у м. Миколаєві.

Як вбачається з листа Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 06.02.2024 за вих. № 3776/50-2024, ОСОБА_3 , обіймає посаду старшого слідчого відділення розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області. ОСОБА_2 , який обіймав посаду начальника Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області на теперішній час звільнений із Національної поліції України у зв`язку з виходом на пенсію.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог, колегія суддів погоджється з таким висновком виходячи з такого.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

7 Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316св21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди».

Подібні за змістом висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 12 лютого 2024 року у справі № 757/4970/22-ц (провадження № 61-1781св23), від 19 червня 2024 року у справі № 463/1698/21 (провадження № 61-9237св23), від 18 вересня 2024 року у справі № 757/63852/21 (провадження № 61-336св24).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 463/1698/21 (провадження №61-9237св23) зроблено висновок, що «правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором або судом, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності слідчих або посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивачки. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як на підставу задоволення своїх вимог посилався на те, що у його заяві були зазначені ознаки і склад злочинів, передбачених ч. 1, 2 ст. 364, ст.ст. 366, 367, ч.ч. 1-3, 5 ст. 403 КК України, а згідно витягу з ЄРДР № 0000794, слідчі незаконно, з порушенням норм чинного законодавства, провели в ході цього кримінального провадження інші процесуальні дії, ніж передбачені Законом України, а саме, до ЄРДР не були внесені відомості про злочини, передбачені ч. 1, 2 ст. 364, ст..ст. 366, 367, ч.ч. 1-3, 5 ст. 403 КК України, відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України, не були здійсненні доказування, збирання доказів і їх оцінка, повідомлення про підозру, складання, підписання і подання в суд обвинувального акту, були порушені його конституційні права, що спричинило йому моральну шкоду.

Відповідно до частини 1 статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Таким чином, підставами для початку досудового розслідування є заява (громадян про вчинений злочин; з`явлення із зізнанням); повідомлення (підприємств установ, організацій, посадових осіб, представників влади, громадськості; представників влади, громадськості або окремих громадян, які затримали підозрювану особу на місці вчинення злочину; повідомлення, опубліковані в пресі); самостійне виявлення слідчим, прокурором із будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (під час іншого досудового розслідування, через засоби масової інформації, матеріали оперативних підрозділів, виконавчої служби, контролюючих органів тощо).

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості, зокрема і попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, визначення попередньої кваліфікації діяння щодо якого здійснюється досудове розслідування, є обов`язком слідчого, а не особисто заявника.

Більш того, зважаючи на той факт, що відомості (фабула та попередня кваліфікація) вносять до здійснення дій з досудового слідства, лише згодом стане зрозуміло чи була попередня кваліфікація, яку внесено до ЄРДР відповідною, або при внесенні було здійснено припущення, яке не знайшло свого підтвердження, або діяння має іншу кваліфікацію

А відтак, незгода позивача з кваліфікацією визначеною слідчим є безпідставною.

Отже внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, визначення попередньої кваліфікації є виконанням вимог статті 214 КПК України, тому твердження позивача в частині незаконності дій слідчого є необґрунтованими.

Законодавець чітко встановлює в частині 2 статті 55 КПК України момент виникнення прав та обов`язків потерпілого (визначені статтями 56, 57 КПК України), яким є подача заяви про скоєння стосовно нього кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Для визнання особи потерпілою не потрібно прийняття окремого процесуального документа у формі, наприклад, постанови про притягнення до провадження як потерпілого.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на те, що слідчий не надав йому витяг з ЄРДР, не вручив йому пам`ятку про права потерпілого, не здійснення розслідування цих злочинів, при цьому не зазначає на підтвердження жодних обґрунтованих та допустимих доказів, а лише тільки стверджує про бездіяльність слідчого.

Однак для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Колегія суддів зазначає, що із наявних матеріалів цивільної справи неможливо встановити наявність тих чи інших фактичних даних, які б свідчили про можливість порушення відповідальною особою при реєстрації заяви про кримінальне правопорушення вимог кримінально процесуального законодавства.

Проте якщо б факт не вручення ОСОБА_1 пам`ятки потерпілого і мав місце, то такий факт може свідчити виключно про наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб правоохоронного органу, однак це не може свідчити про незаконність їх діяльності, як такої.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції з огляду на встановлені обставини та наявні у справі докази, прийшов до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту завдання йому моральної шкоди, а також причинного зв`язок між діями посадових осіб органу поліції, який є відповідачем у справі, та настанням шкоди, тобто наявності усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на винну особу відповідальності, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

При цьому суд першої інстанції вірно вказав, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяв/повідомлення ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством його права поновлено ухвалами слідчих суддів про зобов`язання внести відомості до ЄРДР; внесенням відомості до ЄРДР за № 0000704 від 08.06.2023 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 403 КК України та за № 0000794 від 09.06.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 403 КК України. По яким на теперішній час досудове розслідування триває.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що факт задоволення слідчими суддями скарги позивача на бездіяльність службових осіб та зобов`язання службових осіб виконати вимоги частини першої статті 214 КПК України щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про злочин не свідчить про безумовний доказ неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності органів поліції та завдання йому моральної шкоди.

Встановивши те, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, протиправних дій відповідачів та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів і шкодою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Такі висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в апеляційній скарзі постановах.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів,а з урахуванням меж апеляційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями вимог, які він висловлював в суді першої інстанції.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що наведенні в апеляційній скарзі доводи не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання позивача не свідчать про завдання останньому моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначену законодавством.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України судове рішення підлягають обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2025 року.