Справа № 485/1414/25
Провадження № 2/485/626/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 року м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Семенака А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Снігурівка, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

У позові зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2003 року, укладеного з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1380 га, кадастровий номер :23:002:0011, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Центральної сільської ради від 25 грудня 1996 року №73.

Посилаючись на те, що до неї як до власника житлового будинку перейшло право власності на земельну ділянку, яке вона оформити не може, так як земельна ділянка рахується на підставі державного акта у власності ОСОБА_2 , просить визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. У позасудовому порядку вирішити дане питання неможливо, оскільки відомості про місцезнаходження відповідача відсутні.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та своєчасно.

Від позивача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує.

Оскільки зареєстроване місце проживання відповідача не відоме, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач про день та час розгляду справи повідомлений через оголошення, опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду відповідач не повідомив. Відзив на позов не надійшов.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 04 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Шульгою Т.В. за реєстровим № 1142, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який знаходиться по АДРЕСА_1 /а.с.11/.

Пунктом 6 договору купівлі-продажу, нотаріусом роз`яснено сторонам зміст ст.ст.81, 120 ЗК України.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 в Снігурівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 04 червня 2003 року та записано в реєстрову книгу №25 а, номер запису /а.с.12/.

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 04 липня 2005 року Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 31 серпня 1988 року /а.с.7-8/.

Як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №046600, виданого Центральною сільською Радою народних депутатів 11 березня 1997 року на підставі рішення виконкому Центральної сільської Ради народних депутатів №73 від 25 грудня 1996 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю № 660, земельна ділянка площею 0,15 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 /а.с.20/.

Земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі відповідно до витягу НВ-025 від 17 березня 2025 року, кадастровий номер :23:002:0011, цільове призначення - для будівництва та облуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 /а.с.21-24/

За даними копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа №233), зареєстрованого за №ТІ01:0200-8877-2264-0812, який належить ОСОБА_1 , під житловим будинком з господарськими спорудами зайнято площі 1500 кв.м. /а.с.14-19/.

Згідно повідомленням про виявлення помилки в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку від 19 березня 2025 року, площа земельної ділянки на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №046600 від 11 березня 1997 року складає 0,15 га. Разом з тим, після перенесення інформації про земельну ділянку до Державного земельного кадастру виявлено помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок. Так, фактична площа земельної ділянки згідно вказаного державного акта на право приватної власності на землю, яка розташована в межах території АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , змінена та складає 0,1380 га. /а.с.26-зворот/.

Ринкова вартість земельної ділянки станом на 08 липня 2025 року становить 113 515,32 грн., що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості /а.с.27/.

У відповідності до ст. 381 ЦК України (в редакції, діючої на час виникнення спірних правовідносин) садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 377 ЦК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 04 червня 2003 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані Земельним кодексом України.

Згідно зі ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 04 червня 2003 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Положеннями ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 04 червня 2003 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні із ст. 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Вказаний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16, 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року.

Крім того, пунктом "є" частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Вищезазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та земельної ділянки та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у ч.1 ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

Дослідженими судом доказами підтверджено, що позивач у встановленому законом порядку набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка під вказаним будинком набула ознак об`єкта права власності, рахується за ОСОБА_2 на підставі державного акта, у зв`язку з чим позивач не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку.

Відтак в силу закону до ОСОБА_1 перейшла земельна ділянка на якій розміщено належне їй домоволодіння, яка належала ОСОБА_2 .

При цьому, те, що позивач не посвідчила перехід права на землю жодним чином не вплинуло на наявність в неї права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

За наявною інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, № довідки 445715385, станом на 30 вересня 2025 року, відомості про право власності, заборону відчуження, іпотеку спірної земельної ділянки відсутні /а.с.47/.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 набувши право власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу 04 червня 2003 року, набула також і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

На прохання позивача суд не стягує з відповідача судовий збір.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 263-265, 142, 200, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на земельну ділянку площею 0,1380 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 660 за ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №046600, виданого Центральною сільською радою 11 березня 1997 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя І.А.Квєтка

Дата складення повного судового рішення 31.10.2025.