ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 545/725/18

провадження № 61-9608св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивачза зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2023 року в складі судді Кіндяк І. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року в складі колегії суддів Обідіної О. І., Лобова О. А., Триголова В. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ предметів (у натурі) домашнього та побутового вжитку та стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він з 28 січня 1994 року до 05 липня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого подружжя набули рухоме та нерухоме майно, частину якого рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 березня 2013 року в справі № 1625/2186/12 поділено між сторонами. Зазначене рішення набрало законної сили та сторони фактично виконали. Однак позивач зазначав, що ОСОБА_2 передано більшу частину спільного майна подружжя, грошова компенсація за різницю якої йому виплачена не була. Тому він вважав, що має право на стягнення такої грошової компенсації.

Також звертав увагу на те, що зазначеним рішенням суду в справі № 1625/2186/12 було поділено не все майно, яке сторони набули під час шлюбу та за спільні кошти, зокрема нерозподіленим залишились багаторічні насадження, плодово-ягідні дерева, квіти, газон, глина і чорнозем та інше, які розміщені на земельних ділянках на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Крім того, між сторонами залишилось не поділено майно, яке розміщене у житловому будинку та господарських будівлях на АДРЕСА_2 .

Зазначав, що під час шлюбу на ім`я ОСОБА_2 було відкрито рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», на якому вона накопичила кошти, які є їх спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами.

Також ОСОБА_2 у жовтні 2009 року, без його згоди, самостійно погасила заборгованість за кредитним договором у сумі 14 789,09 дол. США, що залишилася після смерті її брата ОСОБА_3 , які теж є спільною сумісною власністю подружжя та на частку яких він має право.

У зв`язку з чим, з урахуванням останніх уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:

1) визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 багаторічні насадження у вигляді дерев, квітів, плодово-ягідних та декоративних насаджень, які перераховані у позовній заяві, газон, глину та чорнозем, загальною вартістю 635 875,00 грн, які розміщені на земельних ділянках на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також меблі, техніку, предмети домашнього та побутового вжитку, що розміщені у будинку та господарських будівлях за вказаною адресою;

2) визнати спільним майном грошові кошти у сумі 300 000,00 грн, які розміщені на рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 , та 14 789,09 дол. США, якими остання, без його згоди, погасила борг брата у цьому банку;

3) виділити у його користування та визнати за ним право власності на:

- набір меблів на кухню вартістю 100 00,00 грн; стіл та 9 стільців вартістю 5 000,00 грн; 2 шафи та тумбочки вартістю 5 000,00 грн; двухспальне ліжко вартістю 5 000,00 грн; шафу-купе Стенлі, яка розміщена у коридорі, вартістю 5 000,00 грн; шафу - купе Стенлі, яка розміщена у дитячій кімнаті, вартістю 5 000,00 грн; шафу-купе Стенлі, яка знаходиться у спальній, вартістю 5 000,00 грн; дві тумбочки для балкону загальною вартістю 2 000,00 грн;

- майно, яке розташована у квартирі АДРЕСА_3 , а саме: двері вартістю 21 000,00 грн; вхідні двері загальною вартістю 10 000,00 грн; духову шафу вартістю 5 000,00 грн; килими вартістю 5 000,00 грн; кондиціонери Daikin вартістю 12 000,00 грн; варочну поверхню вартістю 1 000,00 грн; посудомийну машину вартістю 5 000,00 грн; телевізор Samsung вартістю 1 500,00 грн;

4) стягнути з ОСОБА_2 на його користь 6 763 505,00 грн грошової компенсації за різницю вартості майна у частках, виділених кожному судом у 2013 році під час розгляду справи № 1625/2186/12 та за частку при поділі майна колишнього подружжя.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ предметів (у натурі) домашнього та побутового вжитку та стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна сторін.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час розгляду справи № 1625/2186/12 про поділ майна подружжя та визнання права власності Полтавський районний суд Полтавської області не вирішував питання щодо поділу предметів (у натурі) домашнього та побутового вжитку, а також про стягнення компенсації за проведений ремонт у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

У зв`язку з чим ОСОБА_2 просила:

1) визнати об`єктом спільної сумісної власністю її та ОСОБА_1 меблі, техніку, предмети домашнього та побутового вжитку, які перераховані у зустрічній позовній заяві, що розміщені у квартирі АДРЕСА_3 , та припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на зазначене майно;

2) визнати за нею право особистої приватної власності на:

- меблеву стінку фірми «Лирс» загальною вартістю 17 000,00 дол. США, що еквівалентно 455 090,00 грн;

- стіл та 9 стільців білого кольору, натуральний дуб, виробник Іспанія, загальною вартістю 50 000,00 грн.

- меблеву стінку з натурального дубу для гостьової кімнати білого кольору, виробництво Іспанія, загальною вартістю 100 000,00 грн;

- двоспальне ліжко загальною вартістю 20 000,00 грн;

- трюмо із дзеркалом загальною вартістю 10 000,00 грн;

- дві тумбочки біля ліжка загальною вартістю 20 000,00 грн;

- шафу-купе Стенлі білого кольору, виготовлена із натурального дерева під замовлення у м. Полтаві, загальною вартістю 30 000,00 грн;

- стінку меблеву загальною вартістю 20 000,00 грн;

- шафу-купе Стенлі загальною вартістю 20 000, грн;

- ліжко-диван загальною вартістю 20 000,00 грн;

- набір меблів для коридору, виконаних під замовлення, загальною вартістю 50 000,00 грн. Загальна вартість всього майна становить 895 090,00 грн;

3) визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на:

- штори та гардини, виконані на індивідуальне замовлення, загальною вартістю 20 000,00 грн;

- комплект дверей для квартири, виконаний під замовлення із натурального дерева, загальною вартістю 25 730,00 грн та сім міжкімнатних дверей загальною вартістю 70 000,00 грн;

- духову шафу Hotpoint Ariston TIF 801 SC OW загальною вартістю 8 450,00 грн;

- варочну поверхню Hotpoint Ariston PCN 640 T OW R загальною вартістю 4 449,00 грн;

- витяжку ELECTROLUX LFP316S загальною вартістю 3 999,00 грн;

- три кондиціонери Daikin FTXB20C/RXB20C загальною вартістю 54 387,00 грн;

- холодильник ELECTROLUX ENF2700AOX загальною вартістю 9 599,00 грн;

- пральну машину SAMSUNG WW80J5346MA загальною вартістю 10 908,00 грн;

- посудомийну машину BOSCH SPV45IX00E загальною вартістю 18 539,00 грн;

- мікрохвильову піч SAMSUNG MS23F301TFW/UA загальною вартістю 3 899,00 грн;

- чотири італійські люстри загальною вартістю 20 000,00 євро, що еквівалентно 599 800,00 грн;

- шість килимів із натуральної шерсті загальною вартістю 60 000,00 грн;

- телевізори SAMSUNG загальною вартістю 4 500,00 грн. Загальна вартість всього майна становить 894 260,00 грн;

4) стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію за різницю вартості розділеного між ними майна у розмірі 2 773 200,00 грн.

Ухвалою від 27 вересня 2019 року Полтавський районний суд Полтавської області об`єднав цивільні справи за первісними та зустрічними позовними вимогами в одне провадження з присвоєнням номера справи 545/725/18.

Ухвалою від 24 січня 2020 року Полтавський районний суд Полтавської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна у частках, виділених кожному із колишнього подружжя в особисту приватну власність, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна у частках, виділених кожному з колишнього подружжя в особисту приватну власність, закрив з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвалою від 20 червня 2020 року Полтавський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 24 січня 2020 року про закриття провадження скасував у частині закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя направив до суду першої інстанції для продовження розгляду, а в іншій частині ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 24 січня 2020 року залишив без змін.

Постановою від 13 січня 2021 року Верховний Суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження у справі. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а постанову Полтавського апеляційного суду від 10 червня 2020 року - без змін.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Полтавський районний суд Полтавської області рішенням від 02 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив повністю за недоведеністю.

Закрив провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України у частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна сторін внаслідок розірвання шлюбу в сумі 2 773 200,00 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовив повністю за недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довів обставин, на які він посилався у своєму позові, зокрема факт придбання як зелених насаджень під час перебування у шлюбі, так і здійснення ним поліпшень родючості земельної ділянки, а також придбання зазначених у позовній заяві предметів побуту, інтер`єру, які, крім того, не мають ідентифікуючих ознак. У зв`язку з тим, що суд визнав необґрунтованими та недоведеними вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірних об`єктів рухомого майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості цього майна, що становить 317 937,00 грн. Також суд врахував те, що ОСОБА_1 просив суд визнати право спільної сумісної власністі за ним та ОСОБА_2 на багаторічні насадження вартістю 635 875,00 грн та просив суд стягнути 1/2 частку вартості цього майна в сумі 317 937,00 грн з ОСОБА_2 , при цьому не заявив вимог про припинення його права у спільній сумісній власності.

Крім того, суд визнав безпідставними вимоги про визнання спільним майном подружжя грошових коштів у сумі 14 789,09 дол. США та у сумі 300 000,00 грн, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження факту відкриття ОСОБА_2 депозитного рахунку, на якому були акумулювані кошти у сумі 14 789,09 дол. США, як і не було надано доказів використання ОСОБА_2 спільних коштів подружжя у зазначеній сумі з метою покриття боргів свого рідного брата ОСОБА_3 за кредитним договором, укладеним з АТ КБ «ПриватБанк». Також позивач не надав доказів, що грошові кошти, які розміщувались на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , були використані не в інтересах сім`ї.

Суд зауважив, що сторони під час поділу належного їм майна у 2013 році погодили його вартість та керувалися нею під час розподілу між ними спірного майна, тому відсутні підстави для стягнення грошової компенсації за вже розділене майно.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_2 зустрічних вимог про визнання права власності на предмети домашнього та побутового вжитку, оскільки позивач не надала доказів придбання спірного майна під час перебування сторін у шлюбі. Крім цього, суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у сумі 2 773 200,00 грн на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, врахувавши при цьому судове рішення, яким вирішено тотожні вимоги, між тими самими сторонами, про той саме предмет та з тих саме підстав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Полтавський апеляційний суд постановою від 22 травня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2023 року - без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що сторони як колишнє подружжя вже реалізували своє право на поділ спільного майна шляхом вирішення цивільного спору в Полтавському районному суді Полтавської області, який 05 березня 2013 року ухвалив рішення та здійснив поділ належного подружжю майна шляхом припинення права спільної сумісної власності подружжя та визнання за кожним із них права особистої приватної власності на окремі об`єкти нерухомого та рухомого майна (справа № 1625/2186/12).

Крім цього, суд апеляційної інстанції, врахувавши, що під час розгляду зазначеної справи № 1625/2186/12 обсяг, наявність та вартість підлягаючого поділу майна станом на час розгляду справи у суді першої інстанції сторони не заперечували, не ставили питання про необхідність визначення його дійсної вартості шляхом призначення відповідних експертиз та не ініціювали питання грошової компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності, дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача про невирішення питання щодо стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації за різницю виділеного їй у користування майна. У зв`язку з чим апеляційний суд вважав, що відсутні підстави для стягнення грошової компенсації, керуючись загальною ринковою порівняльною вартістю спірного майна на час звернення із позовом у цій справі.

Вирішуючи вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за здійснені ним поліпшення ґрунтового шару земельної ділянки, проведення системи зрошування та вартість зелених насаджень декоративних і плодово-ягідних культур, апеляційний суд керувався тим, що спірні земельні ділянки на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Стверджуючи, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . ОСОБА_1 здійснив насадження великої кількості зелених декоративних та плодово-ягідних культур, позивач фактично не довів своє право на такі насадження з огляду на те, що у розумінні положень статті 79 ЗК України право власності на земельну ділянку охоплює як поверхневий ґрунтовий шар, так і багаторічні насадження на цій ділянці. Зазначене виключає правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя різноманітних багаторічних насаджень, повний перелік яких зазначено ним у позовній заяві. Крім того, суд врахував, що позивач не надав належних та достатніх доказів того, що власник земельної ділянки надавала йому дозвіл на проведення як поліпшення родючості ґрунту, так і на здійснення посадки перерахованих у позовній заяві рослин.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів проведення позивачем робіт з поліпшення якості земельної ділянки у спосіб завезення на неї шару родючого ґрунту, глини, посіву газону та проведення системи поливу. Суд відхилив наданий ОСОБА_1 висновок про вартість об`єкта оцінки - визначення ринкової вартості створення земельних поліпшень за адресою АДРЕСА_5 , який проведений оцінювачем ТБ «Полтавська регіональна біржа нерухомості» ОСОБА_4 , оскільки такий висновок зроблений зі слів замовника ОСОБА_1 . При цьому сам оцінювач дослідження об`єктів рослинного світу не здійснював, на місце їх знаходження не виїжджав, ні в їх віці, розмірі та фактичній наявності не переконався, а провів своє дослідження виключно зі слів замовника, зазначаючи, що висновки ґрунтуються на тому, що надана замовником інформація є правдивою та не підлягає перевірці. Суб`єкт оцінювання не гарантує і не бере на себе відповідальність за достовірність цієї інформації.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя грошових коштів на банківській картці відповідача у сумі 300 000,00 грн та відповідно 14 789,09 дол. США, оскільки позивач не надав суду доказів, що кошти, які розміщувались на банківських рахунках відповідача, були використані не в інтересах сім`ї. Крім того, відповідно до виписки з іншого рахунку № НОМЕР_1 встановлено, що останній, хоча і відкритий на ім`я ОСОБА_2 , але використовується нею для здійснення своєї професійної діяльності як нотаріуса та свідчить про валовий дохід нотаріуса, який обліковується в контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. З метою вирахування прибутку необхідно відрахувати податки, збори, витрати на виробництво, придбання послуг, товарів, після чого залишкова сума може бути предметом поділу, що не було здійснено позивачем. Крім того, апеляційний суд погодився з висновком суду щодо ненадання колишнім членом подружжя доказів щодо відкриття валютного рахунку на ім`я ОСОБА_2 з коштами у сумі 14 789,09 дол. США та їх використання на погашення кредитних заборгованостей інших осіб.

Апеляційний суд зазначав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем наявного для поділу майна шляхом стягнення грошової компенсації, яке, крім іншого, становить невід`ємну частину самого житлового будинку та господарських будівель на АДРЕСА_2 .

Також колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

02 липня 2024 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та направити справу до апеляційного суду на новий розгляд, а в іншій частині рішення залишити без змін. Зняти арешт, накладений ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави на квартиру АДРЕСА_3 .

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, не дослідили доказів та обставин, на які посилався заявник. Суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15, Верховного Суду від 14 липня 2018 року в справі № 584/1319/16, від 20 вересня 2018 року в справі № 323/745/17, від 06 листопада 2019 року в справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року в справі № 570/4234/16, від 24 лютого 2021 року в справі № 303/6365/17, від 20 вересня 2018 року в справі № 323/745/17.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішенням Полтавського районного суду від 05 березня 2013 року в справі № 1625/2186/12 між сторонами було поділено майно, однак без стягнення грошової компенсації за різницю розділеного майна, оскільки вартість останнього не визначалася, відповідні експертизи не проводились. Разом з тим, як зазначає заявник, ринкова вартість виділеного ОСОБА_2 житлового будинку значно перевищує вартість виділеного йому майна. Вважає, що суди дійшли помилкових висновків щодо погодження між ними як колишнім подружжям вартості розділеного у 2013 році майна на суму 1 600 000,00 грн кожному, оскільки він заперечує та не може погодитись із визначеною його колишньою дружиною вартістю майна, яке підлягало поділу.

Крім того, звертає увагу на те, що під час розгляду зазначеної справи інше спільне майно (завезена на земельну ділянку глина та чорнозем, плодово-ягідні та інші насадження і кущі, газон, виплачений відповідачем кредит за брата, грошовий вклад, оформлений на ім`я ОСОБА_2 ) не було предметом спору. Звертає увагу на те, що він надав достатньо доказів на підтвердження своїх вимог, які суди безпідставно не врахували та не дослідили.

Зазначає, що суди не взяли до уваги те, що завезена на земельну ділянку глина та чорнозем, плодово-ягідні та інші насадження і кущі, які посаджені на цій земельній ділянці, газон, були придбані під час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти, тому вони підлягають поділу між сторонами. Суди безпідставно не взяли до уваги звіт про оцінку майна та інші докази, надані позивачем за первісним позовом та які не спростовані відповідачем.

Зауважує, що суд не взяв до уваги висновок оцінювача щодо вартості зелених насаджень, здійсненого ним поліпшення якості ґрунтового шару земельної ділянки, які ним здійснювались під час шлюбу, фактично залишив поза увагою факт завезення ним глини та чорнозему у великій кількості, що доводиться паспортизацією ґрунтів земельної ділянки.

Звертає увагу, що суд не взяв до уваги рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2011 року, відповідно до якого здійснено погашення ОСОБА_2 боргу за кредитним договором її брата. Вважає, що виплачені нею кошти у сумі 14 789,09 дол. США були взяті з сімейного бюджету та використані без його згоди.

Зазначає, що оскільки на час розлучення на картковому рахунку в банку ОСОБА_2 було накопичено 25 949,69 грн, 1/2 їх частина має бути стягнута на його користь.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 через адвоката Панченка А. І. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення в оскаржуваній частині, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 28 серпня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Полтавського районного суду Полтавської області.

У вересні 2024 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою від 17 вересня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 січня 1994 року, який розірваний рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2012 року (т. 1, а. с. 13).

Доказів того, що сторони після розірвання шлюбу продовжували перебувати у фактичних шлюбних відносинах, сторони не надали.

Рішенням від 05 березня 2013 року в справі № 1625/2186/12 Полтавський районний суд Полтавської області позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно задовольнив повністю.

Припинив право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на таке майно:

- житловий будинок з гаражем під літерою А-2, загальною площею 229 кв. м, господарські будівлі: баня під літерами «Б, б», навіси під літерами «В, Ж», альтанка під літерою «Г», сарай під літерою «Д», вбиральня під літерою «Е», колодязь № 4, ворота огорожі та огорожі № № 1, 2, 3, вимощення № 5, які розташовані на АДРЕСА_2 , які розміщені на земельних ділянках: кадастровий № 54, площею 0,0984 га, кадастровий № 01-03-546-01965, площею 0,15 га;

- автомобіль Лексус-250, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- 1/50 частка квартири АДРЕСА_6 ;

- нежитлове приміщення (офіс), загальною площею 94,5 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ;

- підвальне приміщення, загальною площею 91,6 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ;

- нежитлове приміщення, загальною площею 26 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_8 ;

- гараж, загальною площею 24, 3 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 62,8 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру АДРЕСА_3 ;

- автомобіль Тойота Ландкрузер-150, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на:

- житловий будинок з гаражем під літерою А-2, загальною площею 229 кв. м, господарські будівлі: баня під літерами «Б, б», навіси під літерами «В, Ж», альтанка під літерою «Г», сарай під літерою «Д», вбиральня під літерою «Е», колодязь № 4, ворота та огорожі № № 1, 2, 3, вимощення № 5, які розташовані на АДРЕСА_2 , які розташовані на земельних ділянках: кадастровий № 54, площею 0,0984 га, кадастровий № 01-03-546-01965, площею 0,15 га;

- автомобіль Лексус-250, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- 1/100 частка квартири АДРЕСА_9 ;

- нежитлове приміщення (офіс), загальною площею 94,5 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ;

- підвальне приміщення, загальною площею 91,6 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_7 ;

- земельні ділянки, які розташовані за адресою: с. Соснівка, Полтавський район, Полтавська область, кадастровий № 54, площею 0,0984 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № 01-03-546-01965, площею 0,15 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд;

- 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 33,9 кв. м.

Визнав за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на:

- нежитлове приміщення, загальною площею 26 кв. м, розташоване на АДРЕСА_8 ;

- гараж, загальною площею 24, 3 кв. м, на АДРЕСА_1 ;

- нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 62,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру АДРЕСА_3 ;

- автомобіль Тойота Ландкрузер-150, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

- 1/100 частку квартири АДРЕСА_9 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання рішень органу місцевого самоврядування та державних актів на землю недійсними відмовив.

Вирішив питання щодо розподілу судового збору між сторонами (т. 1, а. с. 15-17).

Сторони отримали копії судового рішення, яке в подальшому реалізували та не оскаржували в апеляційному порядку.

Під час розгляду цієї справи за клопотанням позивача суд витребував у АТ КБ «ПриватБанк» виписку з належних ОСОБА_2 рахунків.

Відповідно до виписки банку за період з 01 січня 2011 року до 31 липня 2012 року ОСОБА_2 активно користувалася коштами, які містилися на її картковому (кредитному) рахунку, з якого також регулярно списувалися відсотки за користування кредитним лімітом та знімалася плата за несвоєчасне погашення кредитного ліміту.

Відповідно до виписки за іншим рахунком № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я ОСОБА_2 , зазначений рахунок використовується нею для здійснення своєї професійної діяльності як нотаріуса. На цей рахунок заходили кошти за надані нотаріальні послуги та за їх допомогою здійснювалась оплата за комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги охорони, сплачувались податки, внески до пенсійного фонду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскаржувані судові рішення переглядаються в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя, а в іншій частині не оскаржуються, а тому з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України в іншій частині суд касаційної інстанції рішення не переглядає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом розгляду у цій справі є стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, яке було розподілене між сторонами рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 березня 2013 року в справі № 1625/2186/12.

Крім того, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначав, що під час перебування у шлюбі на земельних ділянках на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 він висадив різноманітні плодово-ягідні та декоративні насадження, провів систему поливу, завіз чорнозем та глину для покращення якості поверхневого шару ґрунту, на що були витрачені значні кошти, які є спільним майном подружжя, з яких 1/2 частка належить йому як подружжю, тому відповідач має їх відшкодувати. Також ОСОБА_1 заявив вимоги про визнання спільним майном подружжя меблів, побутової техніки, предметів домашнього вжитку, повний перелік яких наведено у його позовній заяві та які розташовані у житловому будинку та господарських будівлях за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Також зазначав, що відповідач має сплатити йому 1/2 частку грошових коштів у національній валюті гривні, які на час шлюбу перебували на її банківському рахунку, а також 1/2 частку доларових коштів, сплачених відповідачем на погашення кредитних зобов`язань свого брата.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У статті 62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за різницю вартості майна у частках, виділених кожній із сторін судом у 2013 році під час розгляду справи № 1625/2186/12

Як відомо з матеріалів справи, сторони як колишнє подружжя вже реалізували своє право на поділ спільного сумісного майна у спосіб вирішення цивільного спору в Полтавському районному суді Полтавської області, який 05 березня 2013 року ухвалив рішення у справі № 1625/2186/12 та здійснив поділ належного подружжю майна шляхом припинення права спільної сумісної власності подружжя та визнання за кожним із них права особистої приватної власності на окремі об`єкти нерухомого та рухомого майна.

Крім того, як установили суди, під час розгляду справи № 1625/2186/12 первісний позивач ОСОБА_2 у своїх остаточних позовних вимогах вказувала, що вартість спільного майна подружжя становить 3 200 000,00 грн, а отже, у разі його поділу кожному з подружжя повинно бути виділено майна на 1 600 000,00 грн. При цьому вона зазначала конкретну вартість щодо кожного об`єкта поділу набутого під час шлюбу як рухомого, так і нерухомого майна.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи № 1625/2186/12 заперечував зазначену ОСОБА_6 вартість майна або наполягав на своїй вартості, матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 спростував належними доказами визначену ОСОБА_2 вартість спірного майна, або звертався з клопотанням про призначення відповідних експертиз для визначення такої вартості спірного майна, яке було предметом поділу, а також заявляв вимоги про стягнення грошової компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду враховує, що ОСОБА_1 рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 березня 2013 року у справі № 1625/2186/12 про поділ майна подружжя в апеляційному порядку не оскаржував, що свідчить про те, що він погодився з рішенням суду та поділом майна у визначений спосіб, зокрема і з визначеною вартістю спірного майна.

Враховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для стягнення грошової компенсації за розподілене майно, керуючись загальною ринковою вартістю спірного майна на час звернення до суду із цим позовом.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують, а зводяться до незгоди із такими висновками та переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

У зв`язку з чим Верховний Суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень в оскаржуваній частині.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя багаторічних насаджень, газону, глини та чорнозему, загальною вартістю 635 875,00 грн, які розташовані на земельних ділянках на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації за 1/2 їх частку

Суди встановили, що земельні ділянки розмірами 0,0984 га та 0,15 га, розташовані на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 на підставі державних актів про право власності на земельну ділянку, виданих на підставі рішень Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 23 жовтня 2003 року № 184 та від 23 червня 2004 року за № 135.

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно зі статтею 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси та багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Зі змісту статті 179, частини другої статті 183 та статті 187 ЦК України вбачається, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, відповідно, насадження, що ростуть на ній, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 922/2430/17.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс15 дійшов висновку, що багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об`єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони розташовані, оскільки є складовою частиною цієї земельної ділянки.

Такий висновок підтримав і Верховний Суд у постанові від 29 січня 2025 року в справі № 904/8306/21.

Отже, відповідно до зазначених норм законів та із врахуванням висновків Верховного Суду, а також із врахуванням того, що спірні земельні ділянки є приватною власністю ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що поліпшення ґрунтового шару земельних ділянок, проведення системи зрошування та багаторічні насадження, які на них розміщені, не можуть бути об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та предметом їх поділу.

У зв`язку з чим висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя різноманітних багаторічних насаджень, повний перелік яких зазначено ним у позовній заяві, та про стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації є правильними та обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не довів своє право власності чи користування земельними ділянками, які охоплюють як поверхневий ґрунтовий шар, так і багаторічні насадження, які на них розміщені.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, оскільки позивач не надав належних та достатніх доказів того, що власник земельної ділянки надавав йому дозвіл на проведення як поліпшення родючості ґрунту, так і на здійснення посадки перерахованих у позовній заяві багаторічних насаджень.

Також, колегія суддів враховує, що відповідач не надав доказів того, що спірні земельні ділянки, які є власністю відповідача, істотно збільшились у своїй вартості у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя.

Крім цього, позовних вимог про виплату грошової компенсації понесених затрат, пов`язаних зі збільшенням вартості земельних ділянок, ОСОБА_1 у межах цього спору не заявляв.

Отже, суди зробили правильні висновки, що на багаторічні насадження, ґрунт, чорнозем, газон не поширюється правовий режим спільної сумісної власності, оскільки зазначені об`єкти не можуть розглядатися як окремі об`єкти права власності без земельних ділянок, на яких вони розташовані, оскільки є складовою частиною цих земельних ділянок.

Отже, висновки судів у зазначеній частині прийняті з правильним застосуванням як норм матеріального, так і норм процесуального права, та доводами касаційної скарги не спростовуються, а зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя грошових коштів у сумі 300 000,00 грн, які перебувають на рахунку ОСОБА_2 у АТ «КБ «ПриватБанк»

Під час розгляду справи за клопотанням позивача суд витребував у АТ КБ «ПриватБанк» виписки з рахунків ОСОБА_2 .

Відповідно до виписки банку за період з 01 січня 2011 року до 31 липня 2012 року ОСОБА_2 активно користувалася коштами, які містилися на її картковому (кредитному) рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», з якого регулярно списувалися відсотки за користування кредитним лімітом та знімалася плата за несвоєчасне погашення кредитного ліміту.

Врахувавши зазначене, суди дійшли обґрунтованих висновків, що вказаний договір та відповідні кошти є кредитними, а не поточним чи депозитним рахунком ОСОБА_2 , у зв`язку з чим зазначені кошти відповідно до статті 61 СК України не можуть оцінюватись як належні подружжю кошти на праві спільної сумісної власності.

Крім того, як установили суди, відповідно до виписки за іншим рахунком № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я ОСОБА_2 , такий рахунок використовувався нею для здійснення своєї професійної діяльності як нотаріуса. На вказаний рахунок заходили кошти за надані нотаріальні послуги та за їх допомогою здійснювалась оплата за комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги охорони, сплачувались податки, внески до пенсійного фонду.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881св23) зазначено: «Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про поділ доходів від підприємницької діяльності відповідача, оскільки ці доходи були у володінні подружжя під час шлюбу, отже сторони мали можливість та право розпорядитися ними спільно за взаємною згодою, а доказів того, що чоловік використав кошти, отримані від підприємницької діяльності, не в інтересах сім`ї позивач не надала. Крім того, надані позивачем декларації відповідача, в яких відображено дохід відповідача за 2016-2018 роки у розмірі 2 214 769,00 грн, не можуть бути підставою для стягнення їх частини, оскільки дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана в результаті реалізації товарів або послуг, в той час як прибуток - це дохід з відрахуванням витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Таким чином заявлені позивачем кошти включають в себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але й кошти, які включають в себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. При цьому доказів, з яких можливо б було встановити чистий прибуток, отриманий таким суб`єктом підприємницької діяльності за заявлений період, до справи позивачем представлено не було. Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 755/20605/15».

Отже, кошти, що перебували на поточному рахунку ОСОБА_2 , який використовувався виключно для здійснення професійної нотаріальної діяльності, свідчать про валовий дохід нотаріуса, який обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. З метою вирахування прибутку необхідно відрахувати податки, збори, витрати на виробництво, придбання послуг, товарів, після чого залишкова сума може бути предметом поділу.

Враховуючи те, що заявлені відповідачем кошти включають не лише прибуток (заробіток) позивача, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але й кошти, які включають податки, збори, витрати на виробництво, придбання послуг, товарів, при цьому доказів, з яких можливо б було встановити чистий прибуток, отриманий позивачем за заявлений період, відповідач до справи не надав, то відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частки цих коштів.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування зазначених висновків.

Крім того, колегія суддів враховує те, що доказів того, що кошти, які перебували на зазначеному банківському рахунку відповідача, були використані не в інтересах сім`ї, позивач суду не надав, що є його обов`язком.

У зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень в оскаржуваній частині.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя грошових коштів у сумі 14 789,09 дол. США, якими ОСОБА_2 погасила кредитну заборгованість за свого брата

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 під час перебування з ним у шлюбі у жовтні 2009 року, без його згоди, самостійно погасила заборгованість за кредитним договором у сумі 14 789,09 дол. США, що залишилася після смерті її брата ОСОБА_3 . Позивач зазначав, що вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, тому він має право на частку цих коштів.

Відмовляючи у задоволенні зазначених вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивач не надав доказів на підтвердження факту відкриття ОСОБА_2 депозитного рахунку, на якому були акумулювані кошти у сумі 14 789,09 дол. США.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, а також звертає увагу на таке.

Як відомо з матеріалів справи, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи зазначені вимоги, зокрема, посилався на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2011 року в справі № 2-3001/10, яке підтверджує погашення ОСОБА_2 боргу за кредитним договором її брата.

Під час розгляду справи суд першої інстанції витребував справу № 2-133/11, яка надійшла до Верховного Суду разом із матеріалами справи № 545/725/18.

Як відомо з матеріалів справи № 2-133/11, 26 грудня 2011 року Ленінський районний суд м. Полтави (після перейменування - Подільський районний суд м. Полтави) ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , третя особа - АТ КБ «ПриватБанк». Визнав право власності за ОСОБА_2 на автомобіль марки «SAMAND LX СПГ», 2006 року випуску.

Так, під час розгляду справи № 2-133/11 встановлено, що 14 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № PLAWAK08951241 на забезпечення виконання кредитного договору від 14 червня 2006 року № PLAWAK08951241, укладеного з ОСОБА_3 (брат ОСОБА_2 ), який укладався для купівлі зазначеного автомобіля.

Також установлено, що 15 жовтня 2009 року ОСОБА_2 погасила заборгованість за кредитним договором у сумі 14 789,09 дол. США.

Тобто борг брата відповідач погасила під час перебування у шлюбі з позивачем.

Доказів того, що позивач не надавав згоди на погашення кредиту за брата чи відчуження спірних коштів відбулося проти його волі, матеріали справи не містять.

У зв`язку з чим відсутні підстави для поділу грошових коштів у сумі 14 789,09 дол. США, якими ОСОБА_2 погасила кредитну заборгованість за свого брата.

Враховуючи зазначене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільним майном подружжя 14 789,09 доларів США та поділ цих коштів, є правильними та обґрунтованими та не спростовані доводами касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідної касаційної скарги Верховний Суд не здійснює.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з його квартири, накладеного постановою Полтавського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року

Як відомо з матеріалів справи, постановою від 04 листопада 2020 року Полтавський апеляційний суд заяву ОСОБА_2 задовольнив. Вжив заходів забезпечення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_1 та розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

У частині дев`ятій статті 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами глави 2 розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».

За правилом частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Вимоги до постанови суду касаційної інстанції викладені у статті 416 ЦПК України.

Вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову за клопотанням учасника справи підлягає вирішенню судом, який вжив такі заходи, з постановленням ухвали, яка може бути оскаржена. Розгляд такого клопотання до компетенції Верховного Суду не належить.

Враховуючи викладене, клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих Полтавським апеляційним судом у постанові від 04 листопада 2020 року, підлягає поверненню заявнику.

Подібний висновок щодо повернення клопотання про скасування заходів забезпечення позову заявнику висловлено в ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 752/5281/20, в ухвалах Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 756/11050/21, від 02 серпня 2024 року у справі № 705/4866/21.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя залишити без змін.

Клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову повернути заявнику.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко