ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3008/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Судомляк Ірини Казимирівни на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року, у цивільній справі №635/12814/23, за позовом Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір СL-237999 на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 283 808,62 грн зі сплатою 35,00 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 21 листопада 2024 року.

Відповідач зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в цьому договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених договором. Відповідно до умов кредитного договору у випадку прострочення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків позичальником, кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту, а позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Однак ОСОБА_2 в порушення умов договору свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 01.12.2023 заборгованість останнього перед АТ «Кредобанк» становить 283808,62 грн, з яких: 175399,58 грн заборгованість за тілом кредиту, 108409,04 грн заборгованість за відсотками.

Оскільки ОСОБА_2 уклав кредитний договір в інтересах сім`ї, то ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як подружжя повинні нести солідарну відповідальність перед банком із сплати заборгованості.

Вказав, що банк 03 листопада 2023 року звертався до відповідачів з досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за договором, однак вони повернуті у зв`язку з відсутністю адресата.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2019 року №CL-237999 у розмірі 283808 грн 62 коп., суму сплаченого судового збору в розмірі 4257 грн 13 коп. та 28380 грн 86 коп витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року позовні вимоги Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором №CL-237999 від 22.11.2019, станом на 01.12.2023, у розмірі 283808 гривень 62 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК», судові витрати у розмірі 2128 грн 56 коп. відповідно з кожного.

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Судомляк Ірина Казимирівна подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати частково, відмовити у солідарному стягненні з неї суми заборгованості за кредитним договором № від 22 листопада 2019 року №CL-237999 у розмірі 283808 грн 62 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не була стороною кредитного договору, кредит не мав відношення до інтересів сім`ї. Судом не було застосовано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 жовтня 2020 року (справа № 205/5882/18), на який представник відповідача Галай Н.М. покликалась та вказувала, що такий висновок для обґрунтування вимог позивача АТ Кредобанк є не релевантним і власне підтверджує безпідставність вимог АТ Кредобанк у випадку не доведення АТ Кредобанк отримання коштів та використання коштів ОСОБА_2 в інтересах сім`ї з огляну на те, що в договорі вказано мету отримання коштів - поточні витрати та рефінансування заборгованості саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 . Окрім того суд, не надав оцінку тому факту, що з огляду на вказану у договорі мету отримання кредиту, докази, які б підтверджували іншу мету, а саме отримання грошей в інтересах сім ї, відсутні в матеріалах справи, також відсутні докази використання цих коштів у безготівковій формі не на рефінансування та поточні потреби ОСОБА_2 , а в інтересах сім`ї.

Вказала, що не спростовано позивачем та не надано оцінки судом факту надання ОСОБА_1 згоди на отримання коштів саме в готівковій формі, натомість така була надана на отримання коштів в безготівковій формі на поточні потреби та рефінансування заборгованості ОСОБА_2 .

Не надано оцінку судом поясненням представника відповідача, які не були спростовані позивачем АТ Кредобанк щодо різних правових наслідків передбачених ч.3 ст.61 СКУ та ст.65 СКУ. Не надано оцінку твердженням представника відповідача, що згода подружжя на вчинення правочину щодо цінного майна не вказує на безумовне використання та отримання коштів в інтересах сім`ї, в контексті вказаних статей СК України. Судом не надано оцінку доводам представника відповідача про те, що єдиним доказом, яким позивач АТ Кредобанк обґрунтовує солідарний обов`язок подружжя на повернення коштів це перебування відповідачів у шлюбі.

Судом не надано оцінку доводам представника відповідача, що в даному випадку за відсутності доказів використання та отримання коштів в інтересах сім ї та наявності прямої вказівки у договорі про мету отримання коштів «на поточні потреби та рефінансування заборгованості ОСОБА_2 » доводити відсутність режиму спільного майна подружжя відповідачем не є обов`язком відповідача, на відміну від обов`язку позивача довести згідно вимог СК України та правових висновків викладених у судових рішенням Верховного Суду, що кошти були отримані та використані в інтересах сім ї.

Зазначила, що позивач обґрунтовує факт отримання коштів в інтересах сім`ї лише фактом перебування відповідачів у шлюбі та отримання згоди, шляхом підписання анкети заяви дружиною 15.11.2019 року на отримання ОСОБА_2 готівкового кредиту, що суперечить правовому висновку ВС, на який позивач сам же і покликався. Позивач АТ Кредобанк надав суб`єктивне визначення поняттю «готівковий кредит», вказуючи, що таке поняття використовується АТ Кредобанк лише у титульній назві Анкети-заяви та не визначає форму видачі кредитних коштів. Долучаючи до відповіді на відзив як доказ заяву, від 22.11.2019 року стверджував, що відповідачка ОСОБА_3 (дружина ОСОБА_4 ) надала згоду на видачу кредиту чоловіку. Натомість у вказаній заяві зазначено про отримання готівкового кредиту у розмірі 232717,81, що також не спростовує твердження представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Судомляк І.К. у відзиві на позовну заяву про не отримання згоди від ОСОБА_1 на отримання коштів у безготівковій формі. У будь якому випадку, надання згоди чи заяви-анкети не доводить, що на отримані ОСОБА_2 кредитні кошти поширюється режим спільної власності подружжя та на відповідачів покладено обов`язок доводити протилежне, оскільки доводити солідарний обов`язок повинен позивач, обґрунтовуючи вимоги доказами, а договір не містить прямої вказівки на укладення такого в інтересах сім`ї та не виникає режиму

спільної сумісної власності подружжя (пряма норма СКУ 61). Сам факт існування згоди чи Анкети-заяви не може підміняти вимог законодавства, а саме норми 65 ЦК України, згідно якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (Правовий висновок ВС, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 та у подальшому у постанові ВС від 28.09.2022 року справа №752/7501/18). Позивачем не доведено, що рефінансування боргів ОСОБА_2 та поточні витрати ОСОБА_2 використані в інтересах сім`ї, адже доводити такі повинен був саме позивач, обґрунтовуючи предмет та підстави позову та з огляду на вимоги ЦПК України щодо порядку доказування. У матеріалах справи відсутні докази кінцевого результату використання коштів безготівкових, які б доводили що такий результат є в інтересах сім`ї, як і в Договорі не вказано, що такі отримано в інтересах сім`ї. Твердження позивача АТ Кредобанк, що рефінансування та поточні витрати це спільна ОСОБА_1 з ОСОБА_5 «боргова яма» та є вирішенням сімейних питань є суб`єктивним та не підтвердженим, а отже власною думкою (що в розумінні ЦПК України не є доказом) та лише тлумаченням ситуації на користь Банку. Більше того в самому договорі не вказано про надання саме готівкового кредиту ОСОБА_2 , відсутній підпис ОСОБА_1 та кошти було отримано ОСОБА_2 з метою рефінансування заборгованостей та поточні потреби боржника ОСОБА_2 . Жодних доказів отримання коштів в інтересах сім`ї договір не містить.

12 травня 2025 року від АТ «Кредобанк» за допомогою системи «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду без змін.

Відзив мотивовано тим, що у день підписання ОСОБА_2 кредитного договору №CL-237999 від 22.11.2019 року відповідачами було підписано анкету-заяву № CL-237999 фізичної особи на отримання кредиту, в якій ОСОБА_1 підтвердила, що не заперечує проти отримання її чоловіком кредиту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. ОСОБА_1 не надано доказів того, що кошти, отримані за договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби чоловіка, тобто нею не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, тоді як тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Заперечення ОСОБА_1 щодо готівкової форми отримання кредитів є такими, що не відповідають дійсності, оскільки форма видачі кредиту визначається безпосередньо у кредитному договорі від 22 листопада 2019 року № CL-237999, з яким ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена перед підписання анкети-заяви та надання окремої згоди про видачу чоловіку кредиту.

Заперечення ОСОБА_1 щодо наведеної судової практики у справі № 205/5882/18 від 07.10.2020p. представника банку, то ОСОБА_1 вважає її не релевантною цій справі. Представник банку Павленко С.В. вважає, що у даній справі підлягає застосуванню, оскільки висновки суду стосується «солідарного обов`язку подружжя» щодо виконання кредитного зобов`язання у разі спільного використання кредитними коштами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач належним чином у відповідності до умов договору та чинного законодавства повідомив відповідача про дострокове погашення кредиту внаслідок порушення кредитних зобов`язань, а тому набув право на звернення до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості по кредиту. Кредитні кошти отримані під час перебування відповідачів у шлюбі, використані в інтересах сім`ї на цілі, визначені в договорі, тому відповідачі є солідарними боржниками.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 02 вересня 1995 року, що підтверджується копіями їхніх паспортів, наданими банком (а.с. 38-42, 44-48).

15 листопада 2019 року АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 підписана анкета-заява № СL-237999 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій позичальник висловив побажання отримати кредит у розмірі 283 808,62 грн зі сплатою відсотків за ставкою 35,00%, ціль отримання кредиту ремонт. В анкеті-заяві також наявна інформація щодо дружини позичальника ОСОБА_1 , яка не заперечувала проти отримання її чоловіком кредиту, що підтверджується її підписом (а.с. 37 т.1, а.с.7 т.2).

22 листопада 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір СL-237999 на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, за яким позичальником отримано кредит на поточні потреби в сумі 283 808,62 грн зі сплатою 35,00 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 21 листопада 2024 року (а.с. 31-33 т.1).

Також банком і позичальником підписані графік платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту і паспорт споживчого кредиту (а.с.34-36 т.1).

АТ «Кредобанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 у користування грошові кошти, що підтверджується меморіальними ордерами № 67383275 від 22 листопада 2019 року на суму 97006,86 грн; № 67383277 від 22 листопада 2019 року на суму 47694,08 грн; № 67383273 від 22 листопада2019 року на суму 34691,70 грн; № 67383271 від 22 листопада 2019 року на суму 28000,00 грн; № 67383268 від 22 листопада 2019 року на суму 15438,37 грн; № 67383289 від 22 листопада 2019 року на суму 6698,90 грн; №67383284 від 22 листопада2019 року на суму 2980,00 грн; 67383294 від 22 листопада 2019 року на суму 207,90 грн (а.с.9-16 т.1)

ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 01 грудня 2023 року у нього виникла заборгованість у розмірі 283 808,62 грн, яка складається з 175399,58 грн заборгованості за тілом кредиту та 108409,04 грн заборгованості за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по особовим рахункам (а.с. 7-8, 17-30 т.1).

У зв`язку з наявністю заборгованості 03 листопада 2023 року АТ «Кредобанк» направив на адресу ОСОБА_2 досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості № 1124/2023 за кредитним договором від 22 листопада 2019 року в розмірі 277034,80 грн. Аналогічну вимогу 03 листопада 2023 року банком направлено на адресу ОСОБА_1 (а.с. 49-50, 55-56 т.1).

Вказані вимоги повернуті банку без вручення у зв`язку з тим, що неправильно зазначена адреса та відсутній адресат, що підтверджується витягами з сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення (а.с. 53-54, 59-60 т.1).

Звертаючись до суду з позовом банк як на підставу своїх позовних вимог посилався, зокрема, на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина 1 статті 14 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тлумачення частини 4 статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), та підтверджені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20.

Відповідно до частини 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 (провадження № 61-1436св20), від 17 червня 2020 року у справі 490/10838/16 (провадження № 61-43824св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 452/926/16 (провадження № 61-45315св18), від 09 листопада 2022 року у справі № 753/22049/16-ц (провадження № 61-10820св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. […] Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

У постанові від 26березня 2025року у справі №753/17584/21(провадження№61-4806св24)Верховний Суд зазначив, що «з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя, тягар спростування якої покладений на того з подружжя, хто її спростовує, відповідач не надав доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби. При цьому для укладення договору позики(за яким позичальником виступає один з подружжя)отримання згоди другого з подружжя не потрібне. Обов`язковому дослідженню у справах цієї категорії підлягають обставини того, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. При цьому з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя доведення чи спростування факту використання отриманих за договором позики коштів на потреби сім`ї відповідачів має здійснювати той із подружжя, який її заперечує, тобто відповідач».

Отже, факт використання отриманих за договором позики коштів на потреби сім`ї презюмується та може бути спростований одним із подружжя, який заперечує такий факт.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України)

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що кошти, отримані її чоловіком ОСОБА_2 за кредитним договором, були використані не в інтересах сім`ї, а на його особисті потреби. При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 взагалі чітко не вказала, на які саме цілі, як вона вважає, витрачені кредитні кошти.

Крім того, при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 підписала анкету-заяву від 15 листопада 2019 року, в якій вказала про відсутність у неї заперечень щодо отримання кредиту її чоловіком (а.с. 37 т.1).

Жодних застережень або зауважень ОСОБА_1 щодо того, що кредитний договір укладається виключно для задоволення особистих потреб ОСОБА_2 , договір не містить.

Відтак, волевиявлення відповідачки ОСОБА_1 встановлено вказаною заявою, підтверджує цільове призначення кредиту, а тому обов`язок спростування презумпції, яка зазначена у її заяві, лежить на відповідачці. Однак вона цю презумпцію належними і допустимими доказами не спростувала.

Кредитний договір є чинним, ОСОБА_1 його не оскаржувала.

Отже, ОСОБА_1 є зобов`язаною стороною (солідарним відповідачем) за кредитним договором, укладеним її чоловіком ОСОБА_2 , оскільки кошти за договором отримувалися позичальником за згоди другого з подружжя для використання в інтересах сім`ї.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що вона не була обізнана про кредитний договір, та кошти використані чоловіком не в інтересах сім`ї, не можуть бути взяті до уваги.

На підставі викладеного колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, оскільки такий договір був укладений за згодою ОСОБА_1 в інтересах сім`ї відповідачів.

Аналогічні висновки про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, викладені в постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 757/55453/18-ц (провадження № 61-1972св20), від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 (провадження № 61-1436св20), від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи, нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, і висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів щодо укладення кредитного договору в інтересах сім`ї.

Суд апеляційної інстанції погоджується з викладеними доводами позовної заяви банку та викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, яким вірно вказано той факт, що позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення Кредитного договору перебувала в шлюбі солідарним відповідачем іншого подружжя, навіть у випадку відсутності окремого договору поруки.

Така позиція висловлена Верховним судом КЦС у справі № 205/5882/18 від 07.10.2020p.

Згідно з ч.3 ст.61 СК України у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, отже якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність, а тому суд при вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, керувався тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном, відтак суд правильно вважав за можливість застосувати до даного спору солідарним відповідачем іншого з подружжя ОСОБА_1 .

Отже, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 починаючи з 2019, після підписання анкети-заяви, згоди не надала суду доказів свого звернення з позовом про визнання кредитного договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, можна дійти обґрунтованого висновку, що договір №CL-237999 від 22.11.2019 був укладений її чоловіком ОСОБА_6 за її згодою, а отже, створив обов`язки для них обох.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Судомляк Ірини Казимирівни залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.