Справа 206/4682/25
Провадження 2/206/2596/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року Самарський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та стягнення аліментів,

за участю :

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він та відповідач є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне сімейне життя нажаль між ними не склалося та не невдовзі після народження дитини, вони припинили спільне проживання однією сім`єю, а в зареєстрованому шлюбі вони не перебували. Після припинення між ними сімейних відносин, їх спільна дитина залишилася проживати разом з ним в будинку АДРЕСА_1 , який раніше належав його матері (бабусі) дитини, а наразі належить йому. Відповідач не виконує своїх обов`язків з утримання їх спільної дитини, хоча вона є фізично здоровою людиною, нікому іншому аліменти вона не платить та на її утриманні більше ніхто не перебуває. Їх спільна донька підростає, а забезпечувати її стає дедалі-важче, вона потребує постійного оновлення гардеробу, витрат на харчування, проживання, навчання тощо. За таких обставин позивач вимушений звернутись до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

26 серпня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі.

17 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, дійсно у них з позивачем є спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на цей час фактично мешкає разом із позивачем, однак твердження позивача про її ухилення від виконання обов`язків та необхідність стягнення аліментів в судовому порядку є необгрунтованим. Позивач просить стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини всіх її видів доходу, однак при визначенні розміру аліментів суд враховує не лише потреби дитини, але і матеріальний стан платника аліментів. На даний час вона офіційно не працевлаштована, отримує не регулярний та нестабільний дохід, що позбавляє її можливості сплачувати визначену позивачем суму без шкоди для власного існування. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували його виключну участь в утриманні дитини, повне ухилення її від виконання батьківських обов`язків, а також потребу саме у заявленому розмірі аліментів. Позовні вимоги не підтвердженні належними доказами, а сам факт проживання дитини з батьком, не є підставою для стягнення аліментів з матері без урахування її матеріального стану та фактичної можливості виконання батьківських обов`язків з урахуванням того, що раніше донька проживала і з нею.

Після ознайомлення із відзивом на позов та до початку розгляду справи, позивач в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, збільшив позовні вимоги за змістом яких просив суд викликати в судове засідання та вислухати в порядку ч. 1 ст. 171 СК України їх спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою батька ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , який самостійно її виховує та утримує, а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

24 вересня 2025 року позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові та наполягав заслухати думку їх доньки в судовому засіданні.

Відповідач в судовому засіданні не спростовувала факт того, що їх спільна дитина вже понад рік проживає з батьком, який отримав в дар від своєї матері будинок за адресою АДРЕСА_1 . Коли між ними погіршились стосунки, вона вирішила піти від позивача та почала проживати окремо за адресою АДРЕСА_2 . Зараз у її житі відбуваються зміни та вона вимушена проживати окремо від позивача, вирішувати питання з пошуком роботи, щоб мати можливість надавати допомогу на утримання дитині, забезпеченням якої зараз поки займається батько. Її матеріальне становище наразі позбавляє її реальної можливості сплачувати аліменти, а тому вона просить суд відмовити позивачу у їх стягненні у визначеному розмірі. Проти з`ясування думки їх спільної дитини, вона не заперечує.

В порядку ч. 1 ст. 45 ЦПК України, яка передбачає право малолітньої або неповнолітньої особи безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку, в судовому засіданні було також вислухано і саму малолітню дитину ОСОБА_3 , яка пояснила, що їй вже виповнилося вісім з половиною років та вона навчається у 3 класі НВО класичної гімназії № 136. У цьому році в школу її відвозить та забирає тато, і всі речі їй купує тато, з яким вони разом проживають у власному будинку по АДРЕСА_1 , який йому подарувала бабуся і вона бажає так з татом і проживати.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, з`ясувавши і думку самої малолітньої дитини ОСОБА_3 , а також дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Самарським районним у місті Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, про що був складений відповідний актовий запис про народження за № 40 від 03.02.2017 року (а.с.13).

Шлюб між сторонами укладено не було.

Сімейне життя між сторонами не склалося, у зв`язку з чим, вони припинили спільне проживання однією сім`єю.

Після припинення сторонами сімейних відносин у 2024 році, їх спільна дитина залишилася проживати разом з батьком в будинку АДРЕСА_1 , а відповідач переїхала проживати за адресою АДРЕСА_2 .

Вказаний будинок АДРЕСА_1 належить на праві особистої приватної власності позивачу, на підставі договору дарування від 14.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Деллаловим А.О. (а.с.17-18), за яким мати позивача, подарувала його останньому.

З довідки КЗО НВО № 136 від 17.07.2025 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 3-Б класі вказаного закладу за адресою АДРЕСА_3 (а.с.16).

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, позивач ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем з 17.05.2025 року (а.с.21).

Зі змісту декларації № 0001-1578-К210 про лікаря, який надає первинну медичну допомогу малолітній ОСОБА_3 вбачається, що законним представником дитини є позивач ОСОБА_1 (а.с.22).

Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 04.08.2025 року, відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність не знятої чи непогашеної судимості та про розшук відносно позивача ОСОБА_1 відсутні (а.с.19).

Зі змісту довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричного огляду, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 03281 від 05.08.2025 року вбачається, що відносно ОСОБА_1 такі відомості відсутні.

Письмовими поясненнями матері позивача, яка подарувала йому будинок за адресою АДРЕСА_1 підтверджено той факт, що позивач та відповідач тривалий час не підтримують сімейних відносин з 2024 року та проживають окремо, а у шлюбі вони ніколи не перебували. Їхня спільна донька проживає разом з її сином позивачем ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 та перебуває на його фактичному утриманні.

Вказані обставини узгоджуються і з наданими безпосередньо в судовому засіданні поясненнями самої відповідачки ОСОБА_2 , яка не спростовувала того факту, що їх спільна донька ОСОБА_4 проживає близько року зі своїм батьком та перебуває на його утриманні та вихованні, оскільки вона проживає від них окремо за адресою АДРЕСА_2 та зараз у її житі відбуваються зміни та вона вимушена вирішувати питання з пошуком роботи, щоб мати можливість надавати допомогу на утримання дитині, забезпеченням якої зараз поки займається батько.

Отже, матеріалами справи та поясненнями самих сторін в судовому засіданні підтверджено, що позивач ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_5 вдвох проживають в будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належить на праві особистої приватної власності позивачу, на підставі договору дарування від 14.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Деллаловим А.О. (а.с.17-18) та з 2024 року самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за донькою.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі 560/17953/21 було сформовано правовий висновок про те, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Зокрема, згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими такі висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вказаний підхід до визначення юрисдикції справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не узгоджується із завданням і метою адміністративного судочинства, визначеними статтею 2 КАС України.

Також неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц(провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.».

Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Своєю чергою, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так само й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Позивач зазначає метою встановлення вказаного факту те, що дитина проживає саме з ним, і це надає йому право на стягнення аліментів з відповідача, яка заперечує проти їх стягнення на користь останнього з причин її поганого матеріального становища.

При цьому факт, який просить встановити позивач, має для нього юридичне значення, оскільки необхідний також для реалізації соціальних цілей як батькові дитини, так і захисту та реалізації інтересів самої доньки, а іншого позасудового порядку встановлення даного факту, законом не передбачено.

Враховуючи те, що в судовому засіданні з пояснень сторін та самої дитини ОСОБА_3 було встановлено, що остання фактично проживає зі своїм батьком, а також ці обставини підтверджуються і належними письмовими доказами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту того, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою батька ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , який самостійно її виховує та утримує, оскільки іншим шляхом встановити даний факт, чинним законодавством не передбачено.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з положень ст. 180 СК України, згідно якої батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а положення ч. 1 ст. 141 СК України передбачають, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України, батьки мають рівні права та обов`язки по догляду за дитиною, незалежно від того були вони у шлюбі між собою чи ні.

Так, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У пункті 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звертається увага на те, що право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу положень ч. 2 ст. 84 та ч. 3 ст. 181 СК України вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина та хто бере більш активну участь у її вихованні.

З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає разом з позивачем, який бере більш активну участь у її вихованні та утриманні, повністю її забезпечує всім необхідним та організовує навчання та дозвілля дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що відповідач не працює та немає регулярного доходу, інших дітей на утриманні не має, а також те, що обов`язок з утримання неповнолітніх дітей покладається на обох батьків у рівних частинах, суд приходить до висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, оскільки саме такий розмір аліментів, на думку суду, забезпечить першочергові потреби дітей і буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Керуючись статтями 7, 19, 141, 180, 182, 183, 191 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), ст. ст. 10, 12, 13, 27, 28, 76-82, 89, 175, 263, 293, 315, 318, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та стягнення аліментів задовольнити.

Встановити, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою батька ОСОБА_1 , по АДРЕСА_1 , який самостійно її виховує та утримує.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сплачений судовий збір в сумі 1211,20 гривень.

В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення підлягає негайному виконанню.

Повний текст рішення складено 29 жовтня 2025 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного су дового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук