Справа № 2018/2-258/11
Провадження № 6/953/85/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Глос М. Л.,

за участю секретаря Сороченко М. О.,

заявниці ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Кононова І. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду заяву ОСОБА_1 про про визнання такими, що не підлягають виконанню, двох виконавчих листів №2018/2-258/11/13 від 01.12.2011 року, виданих на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2009 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Київський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 01 грудня 2011 року задовольнив позов ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі ПАТ «ПУМБ») заборгованість за кредитним договором №6172896 від 29 лютого 2008 року у загальному розмірі 74 979,84 дол. США, з яких відповідно: заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 65 030,28дол.США, заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховану станом на 21 жовтня 2009 року, в розмірі 8 375,93дол. США, заборгованість за пенею за порушення строків сплати відсотків за користування ним, нараховану станом на 21 жовтня 2009 року, в розмірі 1 573,63дол. США, що у загальному розмірі відповідно до курсу НБУ станом на 21 жовтня 2009 року складало 598 339,12 грн.

Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судові витрати, понесені позивачем у цій справі, а саме: держмито в сумі 1 705, 05 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього 1 825,05грн.

Ухвалою від 21 травня 2012 року Київський районний суд м. Харкова залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 01 грудня 2011 року.

За заявою ТОВ «АНСУ» Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 18 жовтня 2013 року замінив стягувача у виконавчому провадженні у справі № 2018/2-258/11/13 з ПАТ «ПУМБ» на ТОВ «АНСУ», до якого перешли права кредитора на підставі Договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування своїх вимог заявниця посилалася на такі обставини.

29 лютого 2008 року вона та ОСОБА_2 уклали з ПАТ «ПУМБ» договір іпотеки, за яким у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 6172896 від 29 лютого 2008 року, укладеним між нею та Банком, передали в іпотеку належну їй та ОСОБА_2 на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з заборгованістю, що виникла перед банком на суму 69 012,82 доларів США, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т. П. 11 березня 2009 року вчинила виконавчий напис, яким запропонувала звернути стягнення на зазначену вище квартиру та за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задовольнити вимоги ПАТ «ПУМБ», у т. ч. непогашений залишок кредиту у сумі 69 012, 82 доларів США та 1 700 грн. витрат за вчинення виконавчого напису.

02 квітня 2009 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області відкрив виконавче провадження № 12139405 про стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» суми боргу за договором кредиту у розмірі 69 012,82 доларів США та 1 700 грн.

15 червня 2009 року проведено опис та арешт спірної квартири.

23 вересня 2009 року виконавче провадження № 12139405 було зупинено, а 12 січня 2012 року - поновлено.

В порядку виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса належну ОСОБА_1 квартиру 14 червня 2012 року було реалізовано на прилюдних торгах Приватним підприємством «Нива В.Ш.», що підтверджується: протоколом № 2112063 від 14 червня 2012 року по проведенню прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна (вказаної квартири) та актом №12139403 від 05 липня 2012 року державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки (квартири).

Київський районний суд м. Харкова рішенням від 30 травня 2014 року у цивільній справі № 2018/12010/2012 (залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2014 року) задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та визнав недійсним укладений за результатами прилюдних торгів, які відбулися 14 червня 2012 року, договір купівлі-продажу квартири (за адресою: АДРЕСА_1 ), оформлений протоколом №2112063 по проведенню прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна.

Оскільки за час розгляду справи № 2018/12010/2012 спірна квартира була тричі перепродана, вона після набрання судовим рішенням у цій справі законної сили пред`явила позов про визнання відповідних договорів купівлі-продажу недійсними і витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання за нею права власності на квартиру на підставі п. 3 ч. 1 ст.338 ЦК України. У задоволенні цього позову суд рішенням у справі № 640/11880/14-ц відмовив. Одним із мотивів відмови стало те, що ПАТ «ПУМБ» реалізував своє право продажу спірної квартири на підставі договору іпотеки від 29 лютого 2008 року.

Після продажу спірної квартири на прилюдних торгах за ВП № 12139405 стягувач ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до теперішнього часу не пред`являв їй жодних вимог щодо заборгованості.

Разом із тим, зазначений вище банк пред`явив до неї позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6172896 від 29 лютого 2008 року, який суд заочним рішенням від 01 грудня 2011 року у цивільній справі №2018/2-258/11 задовольнив.

У подальшому, незважаючи на поновлення державним виконавцем виконавчого провадження № 12139405 (відкритого за заявою ПУМБ на підставі виконавчого напису нотаріуса про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором), ПАТ «ПУМБ» отримав два виконавчих листа у справі № 2018/2-258/11/13, виданих 01 листопада 2012 року на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року, та подав їх на примусове виконання. За цими виконавчими листами державний виконавець Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції відкрив 27 листопада 2012 року ще одне виконавче провадження № 35424411 про стягнення з заявниці тієї ж заборгованості за тим же кредитним договором. Про відкриття зазначеного виконавчого провадження ОСОБА_1 не було відомо, оскільки виконавчі дії за ним не проводилися.

У липні 2018 року заявниця довідалася, що у межах виконавчого провадження № 35424411 у порядку звернення стягнення на її доходи здійснюються щомісячні відрахування з особового рахунку ОСОБА_1 у Київському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України на погашення боргу у початковому розмірі 598 339,12 грн., який насправді погашено за рахунок продажу на торгах її квартири в іншому виконавчому провадженні № 12139405, відкритому за виконавчим написом нотаріуса.

Виходячи з наведеного заявниця стверджувала, що за двома виконавчими провадженнями з неї здійснюється стягнення за одним і тим же кредитним договором № 6172896, тобто застосовано подвійну цивільно-правову відповідальність за порушення договірного зобов`язання всупереч вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

В зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд:

-скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року;

-скасувати ухвалу Київського районного суду м. Харкова у справі №640/16755/13-ц від 18 жовтня 2013 року;

-скасувати 2 виконавчих листа у справі №2018/2-258/11/13 від 01 грудня 2011 року;

-скасувати постанови ДВС Київського району державного виконавця № 35424062 від жовтня 2016 року та №14695 від 09 грудня 2016 року;

-скасувати постанови ДВС Київського району державного виконавця за № ВП 35424411 від 12 березня 2018 року та № В18-5391 від 02 квітня 2018 року;

-зупинити стягнення за виконавчими провадженнями № ВП 35424411, ВП 35424062 та ВП 52948794;

-повернути стягнені кошти у повному обсязі.

Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 27 листопада 2019 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року у справі №2018/2-258/11/13 та залишив зазначене рішення у силі.

Харківський апеляційний суд постановою від 14 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року без змін.

21 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Київського районного суду м. Харкова, в якій просила визнати такими, що не підлягають виконанню, два виконавчих листа у справі №2018/2-258/11/13 від 01 грудня 2011 року. В обґрунтуванням своїх вимог заявниця наводить ті ж самі доводи й аргументи, що були викладені у її заяві про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року у справі №2018/2-258/11/13 за нововиявленими обставинами.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свої вимоги з наведених у заяві доводів і міркувань.

Представник стягувача ТОВ «АНСУ» у судовому засіданні просив залишити заяву ОСОБА_1 без задоволення. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що доводи й аргументи боржниці, аналогічні викладеним у заяві, неодноразово були предметом перевірки судів і отримали оцінку у судових рішеннях, що набрали законної сили. Акцентував увагу на тому, що виконавчі листи у справі №2018/2-258/11/13 від 01 грудня 2011 року видано за наявності визначених законом підстав з дотриманням належної правової процедури, станом на зараз заборгованість за ними не погашено, а тому немає ні матеріально-правових, ні процесуально-правових підстав для визнання їх такими, що не підлягають виконанню.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити з огляду на таке.

Як установлено за підсумками розгляду заяви, Київський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 01 грудня 2011 року задовольнив позов ПАТ «ПУМБ» .

Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №6172896 від 29 лютого 2008 року у загальному розмірі 74 979,84 дол. США, з яких відповідно: заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 65 030,28дол.США, заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховану станом на 21 жовтня 2009 року, в розмірі 8 375,93дол. США, заборгованість за пенею за порушення строків сплати відсотків за користування ним, нараховану станом на 21 жовтня 2009 року, в розмірі 1 573,63дол. США, що у загальному розмірі відповідно до курсу НБУ станом на 21 жовтня 2009 року складало 598 339,12 грн.

Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судові витрати, понесені позивачем у цій справі, а саме: держмито в сумі 1 705, 05 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього 1 825,05грн.

Ухвалою від 21 травня 2012 року Київський районний суд м. Харкова залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 01 грудня 2011 року.

Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 03 серпня 2018 року відмовив ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на заочне рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року. Отже, зазначене рішення суду в апеляційному провадженні не переглядалося і набрало законної сили.

Крім того, 17 березня 2009 року ПАТ «ПУМБ» направило на примусове виконання виконавчий напис нотаріуса № 402 від 01.03.2009 року, вчинений на Договорі іпотеки № 6122946 від 29.02.2008 року, за яким було відкрито виконавче провадження № 12139405.

23 вересня 2009 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області постановою зупинив виконавче провадження у зв`язку із призначенням суб`єкта оціночної діяльності для участі у такому провадженні.

12 січня 2012 року виконавче провадження № ВП № 12139405 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 402 від 1 1.03.2009 року було поновлено.

14 червня 2012 року відбулися прилюдні торги з примусової реалізації предмету іпотеки належної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

05 липня 2012 року кошти, одержані від продажу квартири згідно з актом № 12139405 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, у розмірі 189 114, 00 грн. було зараховано депозитний рахунок Головного управління юстиції у Харківський області.

31 липня 2012 року кошти від реалізації предмету іпотеки у розмірі 21 501,20 дол. США., що станом на 30.07.2012 року за курсом НБУ становило 171 859, 09 грн., зараховано у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 6172896 від 29.02.08 року.

Отже, на час ухвалення судом заочного рішення від 01 грудня 2011 року прилюдні торги з продажу квартири боржниці ще не відбулися, відповідно вимоги кредитора не були задоволені принаймні частково за рахунок реалізації предмету іпотеки, а тому суд не міг врахувати відповідні обставини під час вирішення позовних вимог ПАТ «ПУМБ».

Водночас виконавчі листи у справі №2018/2-258/11/13 від 01 грудня 2011 року суд видав після закриття виконавчого провадження № 12139405 за виконавчим написом нотаріуса. Примусове виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року ПАТ «ПУМБ» ініціював тому, що одержаних від реалізації предмета іпотеки і зарахованих на його рахунок коштів на суму 171 859, 09 грн. було недостатньо для повного погашення боргу у загальному розмірі 598 339,12 грн. В означений спосіб кредитор реалізував своє право на погашення залишку заборгованості за рішенням суду.

16 липня 2013 р. на підставі ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України і договору про відступлення права вимоги ПАТ «ПУМБ» відступило ТОВ «АНСУ» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 6172896 від 29 лютого 2008 року.

У зв`язку з наведеним Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 18 жовтня 2013 року замінив стягувача у виконавчому провадженні у справі № 2018/2-258/11/13 з ПАТ «ПУМБ» на ТОВ «АНСУ».

Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 27 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року у справі № 2018/2-258/11/13 відмовлено та залишив зазначене рішення у силі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до практики Європейського суду судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), № 36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, № 2132/02 від 13.06.2006 Ліпісвіцька проти України, заява № 11944/05, рішення від 12.05.2011).

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Положеннями ст. 1 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Зміст цієї засади розкрито у ст. 13 ЦПК України і полягає у тому, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.01.2023 у справі № 824/2/22 та від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11, підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом цього документа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкова видача виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видача виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав. Загальні підстави припинення цивільно- правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання. Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України не є вичерпним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у наведеній нормі процесуального права.

Отже, виконавчий лист може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, у випадках, коли:

-виконавчий лист видано за відсутності для цього підстав, визначених процесуальним законом, або з порушенням правової процедури;

-немає матеріальних передумов для виконання боржником відповідного обов`язку.

Як установив суд за підсумками розгляду заяви ОСОБА_1 , виконавчі листи від 01.12.2011 року у справі № 2018/2-258/11/13 видані з дотриманням вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України (у редакції від 13.11.2011 року, чинній на той час) і ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 01.11.2011 року) за судовим рішенням, яке набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню.

Кошти, які належить стягнути з боржниці за цими виконавчими листами заборгованість у сумі 598 339, 12 грн. і судові витрати у розмірі 1 825, 05 грн. станом на зараз у повному обсязі не виплачені на користь стягувача. Водночас у результаті реалізації на прилюдних торгах належної ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири було одержано і зараховано на рахунок ПАТ «ПУМБ» 171 859, 09 грн., що є недостатнім для погашення боргу. За таких обставин за стягувачем, яким станом на зараз на підставі договору про відступлення права вимоги та ухвали Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року є ТОВ «АНСУ», зберігається право на отримання решти боргу, що підлягає сплаті на його користь за судовим актом.

Разом із тим, питання про зарахування часткового погашення заборгованості за цим же кредитним договором і відповідне зменшення її залишку підлягає вирішенню державним виконавцем під час виконання рішення суду на підставах та у порядку, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

Під час судового розгляду заяви було досліджено надану ОСОБА_1 довідку ПАТ «ПУМБ» № КНА-50.4/290 від 22 листопада 2018 року про відсутність у неї кредитних зобов`язань перед цим банком за договором № 6172896. Відповідно до пояснень у судовому засіданні представника ПАТ «ПУМБ» зміст довідки означає, що заявниця не має заборгованості саме перед зазначеним банком станом на 22 листопада 2018 року не у зв`язку з її погашенням, а через відступлення права вимоги на користь ТОВ «АНСУ».

Що стосується встановленої у судовому порядку протиправності реалізації квартири ОСОБА_1 на прилюдних торгах і визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу, то юридичним наслідком зазначеного може бути застосування реституції у межах окремої процедури. Водночас навіть у разі повернення коштів, отриманих ПАТ «ПУМБ» за рахунок продажу предмета іпотеки, заборгованість, що підлягає сплаті на користь стягувача за рішенням суду від 01 грудня 2011 року, продовжуватиме існувати і підлягатиме погашенню у повному обсязі за рахунок інших джерел. У протилежному випадку за ТОВ «АНСУ» зберігається право на отримання решти боргу з вирахуванням коштів, одержаних первісним стягувачем унаслідок продажу заставленого майна. Отже, як застосування, так і незастосування реституції не може призвести до наслідків, за яких би відпали матеріально-правові підстави для виконання грошового зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року.

Суд звертає увагу, що визнання такими, що не підлягають виконанню, виконавчих листів за відповідним судовим рішенням не є належним способом захисту права боржниці, порушеного внаслідок незаконного проведення торгів з реалізації її майна у межах виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса. Водночас навіть у разі неможливості повернення ОСОБА_1 проданої квартири її порушене право може бути захищене шляхом вимоги до осіб, відповідальних за порушення порядку реалізації предмета іпотеки, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої протиправними діями.

Виходячи з наведеного суд констатує відсутність як процесуально-правових, так і матеріально-правових підстав для визнання виконавчих листів від 01.12.2011 року у справі № 2018/2-258/11/13 такими, що не підлягають виконанню.

Окрім наведеного, вимоги боржниці про скасування цих же виконавчих листів і доводи на їх обґрунтування, подібні наведеним у даній заяві, були, серед іншого, предметом розгляду суду і отримали правову оцінку у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 01 грудня 2011 року у справі № 2018/2-258/11/13 за нововиявленими обставинами. Ухвалою від 27 листопада 2019 року, яка залишена без змін апеляційним судом і набрала законної сили, суд відмовив у задоволенні відповідної заяви. Доводи заяви ОСОБА_1 зводяться переважно до переоцінки обставин, взятих до уваги судами першої та апеляційної інстанцій у наведеній вище справі.

Разом із тим, перегляд у межах іншого провадження висновків суду, викладених у рішеннях, що набрали законної сили, суперечив би засаді юридичної визначеності, яка є складовою закріпленого у ст. 8 Конституції України принципу верховенства права. Наведене ґрунтується на правозастосовчих орієнтирах, сформульованих Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а (провадження № К/9901/10357/18).

В основі принципу правової визначеності, як одного з істотних елементів верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) № 28342/95).

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з викладеного, оскільки інші доводи боржниці також не спростовують існування правових підстав для виконання зазначених нею виконавчих листів, суд кожен із них окремо не розглядає.

Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 81, 447, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання такими, що не підлягають виконанню, двох виконавчих листів №2018/2-258/11/13 від 01.12.2011 року, виданих на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 року, про стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 6172896 від 29.02.2008 року у загальному розмірі 74 979,84 доларів США та судових витрат у сумі 1 705, 05 грн. відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. Л. Глос