У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.10.2025 Справа №607/20612/25 Провадження №2-о/607/538/2025

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Дзюбич В.Л., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юрченко Володимир Григорович, заінтересована особа Державний навчальний заклад «Сєвєродонецьке вище професійне училище» про встановлення факту, що має юридичне значення, -

у с т а н о в и в :

Заявник ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що диплом про навчання в ПТУ №1 м.Сєвєродонецка серії НОМЕР_1 виданий 17 травня 1994 року, виданий української мовою на ім`я « ОСОБА_3 » та свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14 серпня 1975 року, актовий запис 1271, заповнений російською мовою « ОСОБА_3 », належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дослідивши матеріали цивільної справи та долучені до неї письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Щодо вимоги про встановлення факту, що свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14 серпня 1975 року, актовий запис 1271, заповнений російською мовою « ОСОБА_3 », належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Отже, з аналізу наведеної процесуальної норми слідує, що в порядку окремого провадження суд може встановити факт належності особі саме правовстановлюючого документа.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст. 315 ЦПК України і не є вичерпним.

Згідно з ч. 3 ст. 315 ЦПК України справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Таким чином, з аналізу положень ч.3 ст. 315 ЦПК України слідує, що дана вимога заяви не підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

Враховуючи вказані вище обставини та зміст ч. 3 ст. 315 ЦПК України, суд доходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті окремого провадження у справі в частині вимоги про встановлення факту, що свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14 серпня 1975 року, актовий запис 1271, заповнений російською мовою « ОСОБА_3 », належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають справи про встановлення факту належності особі свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану.

Щодо вимоги про встановлення факту, що диплом про навчання в ПТУ №1 м.Сєвєродонецка серії ГК №000850 виданий 17 травня 1994 року, виданий української мовою на ім`я « ОСОБА_3 » належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим Цивільним процесуальним кодексом України, так і вимогам щодо її змісту.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Перевіривши заяву та додані до неї документи, суддя зазначає, що заява не відповідає зазначеним вимогам закону та підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

В порушення ч.4 ст.177 ЦПК України до заяви не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Так, згідно п.п. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви у справах окремого провадження, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,60 грн.

Разом із заявою, заявником подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, але не більше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Зазначає, що вона є внутрішньо переміщеною особою у зв`язку із агресією РФ проти України, фактично втратила житло та вимушена винаймати житло, що вимагає додаткових певних грошових коштів, і крім цього в неї у липні 2025 року загинув чоловік при захисті України, як військовослужбовець СБУ і вона не встигла отримати матеріальну допомогу від держави у зв`язку із загибеллю чоловіка, тому перебуває у тяжкому матеріальному становищі.

Згідно з частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Отже, стаття 136 ЦПК України, передбачає право суду, а не обов`язок відстрочити, розстрочити, зменшити розмір, або звільнити від оплати судових витрат, враховуючи майновий стан сторони.

Аналіз вказаних норм дає підстави зробити висновок про те, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

У пунктом 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), було зазначено, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Законодавче закріплення судових витрат має на меті: по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат), по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

Практика ЄСПЛ стосовно сплати судового збору аналогічна: судовий збір не повинен обмежувати право заявників на доступ до правосуддя та має бути «розумним». Разом з тим, на думку ЄСПЛ, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Положеннями пункту 29 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах вбачається, що єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо).

Заявником в підтвердження своїх доводів не долучено до заяви жодних доказів того, що її матеріальний стан не позволяє сплатити судовий збір за подання заяви.

Таким чином, обставини наведенні у заяві про відстрочку сплати судового збору, не свідчать про неможливість сплати судового збору за звернення до суду із заявою, оскільки не містять інформації про загальний майновий стан заявника, яка може мати й інші джерела доходу.

Разом з тим, наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і в строки покладається на особу, яка подає позовну заяву або заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Наведені заявником обставини не можуть бути підставою для відстрочення сплати судового збору, оскільки надані відомості не характеризують її майновий стан у повному обсязі.

Отже, заявником не наведено законних підстав та не подано доказів в їх підтвердження, які б дозволяли, відповідно до положень Закону України «Про судовий збір», звільнити заявник від сплати судового збору чи відстрочити його сплату, а ті обставини на які посилається заявник в обґрунтування заявленого клопотання про відстрочку сплати судового збору, не передбачені положеннями Закону України «Про судовий збір», які регулюють питання звільнення від сплати судового збору чи відстрочення його сплати.

За таких обставин клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору є необґрунтованим та до задоволення не підлягає.

Крім цього, встановлена законом сума судового збору в розмірі 605,60 гривень, не може вважатись надмірно обтяжливою для заявника, яка б ставила її у скрутне матеріальне становище.

Відтак, заявнику необхідно сплати судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 185 Цивільного процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, заяву належить залишити без руху, надати заявнику строк для усунення недоліків відповідно до цієї ухвали, а саме: сплатити судовий збір за подання заяви у справах окремого провадження фізичною особою та подати суду оригінал платіжних документів про сплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.260, 315, 353, 354 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті окремого провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юрченко Володимир Григорович, в частині про встановлення факту, що свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14 серпня 1975 року, актовий запис 1271, заповнений російською мовою « ОСОБА_3 », належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юрченко Володимир Григорович, заінтересована особа Державний навчальний заклад «Сєвєродонецьке вище професійне училище» про встановлення факту, що диплом про навчання в ПТУ №1 м.Сєвєродонецка серії ГК №000850 виданий 17 травня 1994 року, виданий української мовою на ім`я « ОСОБА_3 », належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без руху, надавши заявнику строк протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали суду, для усунення вказаних недоліків.

У випадку невиконання вимог даної ухвали заява буде вважатись неподаною і підлягатиме поверненню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду, в частині відмови у відкриття провадження, може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. Л. Дзюбич