КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/5466/24 Головуючий у суді І інстанції Проць Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про витребування земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :06:006:0014 площею 1,6 га, :06:003:0091 площею 1,2 га, :06:003:0089 площею 1,4 га.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, а 27 січня 2025 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення її до розгляду по суті.

24 квітня 2025 року представником відповідача - адвокатом Ковалевським Р.В. подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без руху та надання прокурору строку для усунення її недоліків, а саме подання експертно-грошової оцінки спірних земельних ділянок, чинної на дату подання позовної заяви, та доказів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської областівід 19 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано заступнику керівника Київської обласної прокуратури строк, який не може перевищувати п`ять днів з дня вручення йому даної ухвали, для усунення вищевказаних недоліків.

23 травня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури надіслав до суду свої пояснення щодо виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху та просив продовжити розгляд справи по суті, оскільки позовна заява відповідає вимогам статті 177 ЦПК України у редакції, чинній на дату звернення прокурора до суду та відкриття провадження у справі, а положення Закону України № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року«Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), які стосуються внесення змін до частини четвертої статті 177 ЦПК України, не мають зворотної дії у часі.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11 червня 2025 рокупозовну заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа - ДСГП «Ліси України», про витребування земельних ділянокзалишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване судове рішення процесуального характеру постановлене за неправильного й безпідставного застосування неіснуючих на момент подання позову норм матеріального права (частини п`ятої статті 390 ЦК України, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ) і процесуального права (частини четвертої статті 177, абзацу 3 частини другої статті 185 ЦПК України), а також безпідставного незастосування норм Конституції України як норм прямої дії (статті 8, абзацу 4 статті 13, статей 55, 58, 129 Конституції України), що призвело до постановлення незаконної ухвали.

Зазначає, що в законодавстві України, в тому числі у Законі № 4292-ІХ відсутні норми, які вказують на те, що частина четверта статті 177ЦПК України має зворотну дію в часі. Позовну заяву з доданими до неї документами подано прокурором до суду з дотриманням вимог статті 177 ЦПК України та підстав для залишення її без руху судом не вбачалось. Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ передбачено зворотну дію закону в часі лише в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права. При цьому частина четверта статті 177 ЦПК України не містить умов та порядку компенсації вартості нерухомого майна, а також порядку обчислення та перебігу граничного строку, оскільки є нормою процесуального права, а не нормою матеріального права. Стаття 177 ЦПК України лише встановлює вимоги до позовної заяви. Крім того, ця норма і не могла б мати зворотної дії в часі в силу статті 58 Конституції України, оскільки частина четверта статті 177 ЦПК України погіршує становище позивача внаслідок встановлення додаткових вимог до позовної заяви, а не пом`якшує його. Таким чином, норми ЦПК України підлягають застосуванню в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду.

Також прокурор у позові стверджував про обізнаність відповідача щодо незаконності виділення земельних ділянок та його недобросовісність у спірних правовідносинах. Саме за вказаних обставин прокурор вважав кінцевого набувача спірних земельних ділянок - ОСОБА_1 недобросовісним і саме такому правовому обґрунтуванню позовних вимог має надаватися оцінка судом, а тому ці твердження не є передчасними, як безпідставно вказав суд у своїй ухвалі. Вирішення питання щодо добросовісності/недобросовісності відповідача у спірних правовідносинах має здійснюватися судом на стадії ухвалення рішення і він не вправі відхиляти ці твердження позивача ще на стадії розгляду справи.

При цьому у випадку підтвердження в ході судового розгляду недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України, а у разі спростування відповідних доводів прокурора і встановлення обставин добросовісності відповідача - відмовляє у задоволенні позову, застосовуючи частину п`яту статті 390 ЦК України, з огляду на невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду. Тобто, у випадку якщо під час судового розгляду на стадії ухвалення рішення суд у цій справі дійде висновку про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 388 ЦК України і частини п`ятої статті 390 ЦК України, це є підставою для відмови у позові, а не для залишення позову без руху, а тим більше без розгляду. Водночас, позовні вимоги стосуються витребування земельної ділянки з незаконного володіння у недобросовісного набувача виключно на підставі статті 387 ЦК України, а тому положення статті 388 цього Кодексу та, відповідно, положення статті 177 ЦПК України взагалі не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Отже, незастосування на цій стадії судового розгляду справи положень Закону № 4292-ІХ не призведе до негативних правових, майнових або процедурних наслідків для відповідача, в тому числі втрату майна без компенсації.

18 серпня 2025 року до апеляційного суду від представника відповідача - адвоката Ковалевського Р.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що до 12 серпня 2025 року копія ухвали від 03 липня 2025 року про відкриття апеляційного провадження у справі та копія апеляційної скарги ні ОСОБА_1 , ні його представнику не надходили, тому строк, визначений апеляційним судом на подання відзиву, відповідачем не пропущено.

Суд апеляційної інстанції перевірив дотримання стороною відповідача встановленого строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та дійшов висновку про залишення його без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скарги і доданими до неї матеріалами ОСОБА_1 отримав у своєму зареєстрованому електронному кабінеті користувача ЄСІТС «Електронний суд» (РНОКПП НОМЕР_1 ) ще 03 липня 2025 року (а.с. 80, 84, т. 3), однак його представник не порушив клопотання і не навів поважних причин, які об`єктивно перешкоджали реалізувати право на подання відзиву у встановлений п`ятиденний строк з моменту отримання вказаної ухвали.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Недвига Н.О. підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Ковалевський Р.В. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги,просив залишити її без задоволення.

Київська обласна державна адміністрація та ДСГП «Ліси України» явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли та правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора та представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ, а тому в силу положень статей 390, 391 ЦК України, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 4292-ІХ, частини четвертої статті 177 ЦПК України прокурор мав усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми в розмірі оцінки (експертно-грошова оцінка земельних ділянок), здійсненої в порядку, визначеному Законом України «Про оцінку земель», чинної на дату подання позовної заяви, і додати до позову вказані документи, однак прокурор не вжив заходів щодо усунення визначених в ухвалі суду від 19 травня 2025 року недоліків, обмежившись наведенням власного бачення відповідної правової ситуації.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.

До основних засад (принципів) цивільного судочинства належать зокрема диспозитивність, змагальність сторін та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (стаття 2 ЦПК України).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Водночас потрібно враховувати, що право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Процесуальні вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення прокурора до суду) до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За змістом позовних вимог, поданий заступником керівника Київської обласної прокуратури позов у даній справі є віндикаційним (статті 387, 388 ЦК України).

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року, згідно з яким статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Обов`язковість врахування положень Закону № 4292-IX також відображено у постановах Верховного Суду, зокрема від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21, від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21.

У зв`язку із набранням чинності Закону № 4292-IX ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року позовну заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, а саме надати документ, що підтверджує внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна з урахуванням оцінки (експертно-грошової оцінки земельних ділянок), здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви.

Відповідно до частин одинадцятої статті 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду (частини дванадцята, тринадцята статті 187 ЦПК України).

Крім того, підстави для залишення позову без розгляду встановлені статтею 257 ЦПК України. Так, пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява, подана прокурором до суду 08 жовтня 2024 року, відповідала вимогам статей 175, 177 ЦПК України у редакції, чинній на дату звернення до суду.

Нова редакція частини четвертої статті 177 ЦПК України набула чинності 09 квітня 2025 року, тобто після подання позовної заяви.

Апеляційний суд зазначає, що хоча позов подано прокурором до набрання чинності вищевказаними змінами, однак внесення суми компенсації на депозитний рахунок суду є обов`язковим у справах, в яких суд першої інстанції ще не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності Законом № 4292-ІХ.

Враховуючи викладене, внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для вирішення віндикаційного спору.

Законом № 4292-ІХ також були внесені зміни і до частин другої, третьої статті 185 ЦПК України та статті 265 ЦПК України, а саме: у статті 185 частину другу доповнено абзацом третім такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму»; перше речення частини третьої викладено в такій редакції: «Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, внесе у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду»; статтю 265 доповнено частиною чотирнадцятою такого змісту: «У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».

Так, вищевказані зміни до норм процесуального закону внесені після відкриття провадження у справі, водночас норми зазначених статей ЦК України підлягатимуть застосування судом під час ухвалення судового рішення у даній справі, оскільки мають зворотню дію в часі у частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, добросовісність якого, в свою чергу, може бути спростована виключно в ході розгляду справи.

Колегія суддів зауважує, що згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи, але це положення стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Крім того, положення Закону № 4292-ІХ пом`якшують цивільно-правову відповідальність добросовісних набувачів, яким у даній справі за результатами її розгляду може бути встановлено відповідача - фізичну особу, звільняючи його від обов`язку пред`явлення окремого позову до держави чи територіальної громади в разі задоволення позову вищевказаної категорії та захищають такого добросовісного набувача шляхом перерерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду. Тому цей Закон має зворотню дію в часі, в тому числі і абзац 2 частини четвертої статті 177 ЦПК України та статті 390, 391 ЦК України, якими врегульовано порядок компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна.

З огляду на зазначені норми закону, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор, який звернувся до суду із цим позовом про витребування земельних ділянок, зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельних ділянок) якого здійснена в порядку, визначеному законом, станом на дату подання позовної заяви, тобто 08 жовтня 2024 року.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури не усунув недоліки позовної заяви, а саме відповідно на виконання вимог частини четвертої статті 177 ЦПК України не вніс на депозитний рахунок Обухівського районного суду Київської області грошових коштів у розмірі вартості спірних земельних ділянок, що є підставою визначеною частиною тринадцятою статті 187 та пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України, для залишення позовної заяви без розгляду.

Отже, залишаючи позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок без розгляду, суд першої інстанції діяв відповідно до норм процесуального права та принципу юридичної визначеності.

Колегія суддів зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78), пункт 96 рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») (заява № 23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Golder v. the United Kingdom», серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 29 липня 1998 року у справі «Guerin v. France», пункт 37).

Таким чином залишенням позовної заяви без розгляду жодним чином не порушуються права позивача в частині судового захисту інтересів держави, оскільки відповідно до положень частини другої статті 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду з тією ж позовною заявою після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не врахував обізнаності відповідача щодо незаконності виділення спірних земельних ділянок, що свідчить про його недобросовісність у спірних правовідносинах і звільняє прокурора від обов`язку, передбаченого частинною четвертою статті 177 ЦПК України, не заслуговують на увагу як безпідставні з огляду на таке.

Як вбачається із змісту позовних вимог, прокурор посилається на те, що ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем у розмінні статті 388 ЦК України, оскільки він на підставі договорів купівлі-продажу від 14 грудня 2022 року набув земельні ділянки, які належать до земель лісового фонду, що випливає із зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак ділянок, про які не міг не знати відповідач, проявивши розумну обачність.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки, яка перебуває під посиленою правовою охороною держави, відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем на підставі статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до положень статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 виснувала, зокрема, що перевірка добросовісності набувача цього майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.

Добросовісність чи недобросовісність особи - це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/20528/21).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції наголошує, що обставини добросовісності/недобросовісності набувача земельних ділянок досліджуватимуться та встановлюватимуться судом безпосередньо під час розгляду справи по суті, а не на стадії вирішення процесуальних питань. При цьому факт недобросовісності набувача встановлюється судом на основі наданих сторонами та досліджених в ході судового розгляду доказів, а не виключно через вказівку опонента про його недобросовісність у поданому позові.

Оскільки відповідно до вищевказаної презумпції відповідач вважається добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поширення вимог Закону № 4291-IX до цієї справи.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду постановлена відповідно до вимог матеріального і процесуального законодавства, тому обґрунтованіпідстави для її скасування відсутні.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат у вигляді сплаченого прокуратурою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній