УХВАЛА

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 368/1257/21

провадження № 61-16707св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач ? ОСОБА_1 ,

відповідач ? ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року у складі судді Кириченка В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 02 липня 2018 року він надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США, про отримання яких останнім власноруч складено боргову розписку. Відповідно до зазначеної боргової розписки відповідач зобов`язався повернути отримані ним у борг грошові кошти до 25 грудня 2018 року. Однак станом на момент подання цього позову так і не виконав своє зобов`язання. У зв`язку із тим, що позовна давність добігає кінця, він змушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права. Крім того, він має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3 % річних від суми боргу.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 685 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 61 255,89 грн та інфляційні втрати у розмірі 135 013,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач на підтвердження своїх вимог надав показання як свідок про те, що відповідач отримав від нього 25 000,00 дол. США, написав розписку від 02 липня 2018 року про повернення боргу, а також надав переписку двох осіб, проте ці обставини не визнаються відповідачем і спростовуються висновком експерта Київського НДЕКЦ МВС України О. Юріної від 06 червня 2023 року №СЕ-19/111-23/25109-ПЧ і висновком експерта Київського НДЕКЦ МВС України Ю. Сохи від 18 січня 2024 року №СЕ-19/111-23/64788-ПЧ. Таким чином, позивач не довів укладення договору позики з відповідачем і факту передання грошових коштів відповідачу, а тому у відповідача відсутній обов`язок повернути позивачу грошові кошти за договором позики.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 685 000,00 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 61 255, 89 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 18 656,38 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що проведена судова почеркознавча експертиза не містить категоричного висновку про те, що розписка не була підписана ОСОБА_2 . У судовому засіданні 02 листопада 2023 року експерт Юріна О. пояснила, що установлені розбіжності стійкі, суттєві, але достатні лише для ймовірного негативного висновку. Дослідити в повній мірі та виявити більшу кількість розбіжних ознак не вдалось через простоту будови досліджуваного підпису. Тому вони достатні лише для ймовірного негативного висновку про те, що досліджуваний підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2 , а іншою особою. Таким чином, надаючи оцінку зазначеним висновкам експертиз, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вони спростовують факт підписання боргової розписки відповідачем. Поняття «ймовірно виконаний не ОСОБА_2 » фактично ніякого значення для вирішення справи не має, оскільки не дає відповіді на поставлене експерту питання. Вказане поняття означає, що підпис на розписці виконаний або ОСОБА_2 або не ОСОБА_2 , тобто вказані висновки експертиз після їх проведення жодним чином не змінили баланс доказів у справі.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора, тобто ОСОБА_1 , свідчить про те, що боргове зобов`язання перед ним не виконане. Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальником позикодавцю. Саме відповідач, який не визнав позов та зазначає, що він не підписував надану позивачем розписку, в силу вимог статті 81 ЦПК України мав довести зазначену обставину, зокрема те, що підпис на розписці йому не належить. Таких доказів відповідач суду не надав, а відтак зазначена розписка є належним і достатнім доказом як укладення між сторонами договору позики, так і отримання відповідачем коштів у борг від позивача. Враховуючи, що кошти відповідачем у визначені розпискою строки не повернені, сума боргу у розмірі 685 000,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідач жодних заперечень з приводу наданого позивачем розрахунку заборгованості не висловлював. Апеляційний суд погоджується з визначеною позивачем сумою 3 % річних на підставі вимог статті 625 ЦК України.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат, то підстави для задоволення вказаної вимоги відсутні, оскільки предметом укладеного між сторонами договору позики є стягнення боргу, обрахованого в еквівалентні до долара США.

Аргументи учасників справи

13 грудня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд, а також стягнути з позивача судові витрати.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки експертів, поряд із іншими засобами доказування, відповідно до положень чинного законодавства є доказами, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи. При цьому під час розгляду справи він наголошував на тому, що не підписував розписку від 02 липня 2018 року про отримання від позивача позики у розмірі 25 000,00 дол. США та ніколи не отримував від нього цих коштів. Враховуючи те, що за результатами проведення первинної та повторної судової почеркознавчої експертиз, оформлених висновками експерта №СЕ-19/111-23/25-109-ПЧ від 06 червня 2023 року та №СЕ-19/111-23/64788-ПЧ від 18 січня 2024 року, не було надано категоричного висновку у справі, вважає, що суди попередніх інстанцій не встановили дійсні обставини справи.

Тому не можна погодитися із аргументом суду апеляційної інстанції про те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання перед ним не виконане.

Встановлення факту підписання договору можливе, як правило, шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи. Оскільки за результатами проведених експертиз не було отримано категоричну відповідь щодо складення та підписання відповідної розписки відповідачем або спростування цієї обставини, суд, на який покладено обов`язок забезпечити змагальність процесу, мав процесуальну можливість за власною ініціативою призначити експертизу та самостійно визначити питання, які виносяться на експертизу.

Тому не можна вважати доведеною обставину підписання чи непідписання відповідачем оспорюваної розписки, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вказує суд апеляційної інстанції, висновки експертів у справі не мають доказового значення, проте оскаржена постанова апеляційного суду не містить обґрунтування на підставі яких доказів суд апеляційної інстанції вирішував справу. Допит свідка ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, без письмового підтвердження попередження як свідка про кримінальну відповідальність, а також із врахуванням того, що підтвердження факту підписання/непідписання договору не може підтверджуватися показаннями свідків, є недопустимим доказом у справі. Подання письмових копій електронних доказів позивачем не було оформлено належним чином, який не здійснив фіксацію на матеріальному носії наданих в паперовому вигляді електронних доказів - роздруківок із месенджерів станом на дату звернення до суду із позовною заявою, який також не завірив їх належним чином. Крім того, із наданих паперових копій електронного листування між позивачем та відповідачем неможливо встановити авторів такого листування.

Не можна погодитись з твердженням апеляційного суду про те, що саме відповідач має довести, що він не підписував зазначену боргову розписку, що підкреслює нівелювання судом апеляційної інстанції принципу змагальності, оскільки у позовному провадженні кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Слід враховувати, що судова почеркознавча експертиза проводиться за оригіналами документів, тоді як оригінал розписки від 02 липня 2018 року знаходиться у позивача.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року відмовлено.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, від 24 травня 2023 року у справі № 567/792/22, від 19 червня 2023 року у справі № 601/1965/21, від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22, від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-99цс17, від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 18 жовтня 2023 року у справі № 567/829/22).

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, на яку посилається заявник, зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Подібні за змістом висновки також викладені у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, на які є посилання в касаційній скарзі.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 760/10691/18 вказано, що «висновок експерта про «ймовірність» не може бути підставою для висновку про те, що підпис вчинений не стороною правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-690/12 зазначено, що «експерт у висновку зазначив лише про ймовірність виконання підпису не ОСОБА_3, а іншою особою. Висновок експерта у такому випадку має досліджуватись у системному аналізі із іншими письмовими доказами, зібраними у справі».

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що він надав у борг до 25 грудня 2018 року ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США, про отримання яких останнім було власноруч складено боргову розписку. На підтвердження своїх вимог надав копію розписку від 02 липня 2018 року, оригінал якого було надано суду. ОСОБА_2 заперечив отримання ним грошових коштів у розмірі 25 000,00 дол. США та факт написання ним розписки;

суди встановили, що згідно зі змістом розписки від 02 липня 2018 року ОСОБА_2 отримав в борг в ОСОБА_1 25 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 25 грудня 2018 року;

аналіз матеріалів справи свідчить що:

ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 05 серпня 2022 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставлено питання: «Чи виконано підпис у розписці від 02.07.2018 року ОСОБА_2 , від імені якого зазначено підпис?»; 20 вересня 2022 рок до суду надійшло клопотання експерта від 07 вересня 2022 року про надання порівняльного матеріалу для проведення експертизи (т. 1, а. с. 86); 14 листопада 2022 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи від 27 жовтня 2022 року з тих підстав, що не надано порівняльний матеріал для проведення експертизи (т. 1, а. с.106);

ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року повторно направлено розписку ОСОБА_2 від 02 липня 2018 року та порівняльні матеріали для проведення почеркознавчої експертизи; клопотанням експерта від 30 січня 2023 року поставлено питання про надання достовірних вільних зразків підпису ОСОБА_2 з тих підстав, що при детальному дослідженні та порівнянні між собою наданих вільних зразків підпису ОСОБА_2 , які були надані ініціатором, було встановлено розбіжність ряду загальних та окремих ознак. Виявлення розбіжності свідчать про виконання наданих зразків підпису різними особами, що дає підстави для визнання їх непридатними для порівняльного дослідження (т. 1, а. с. 131); ухвалою Кагарлицього районного суду Київської області від 24 лютого 2023 року потворно направлено порівняльний матеріал для виконання почеркознавчої експертизи; 04 квітня 2023 року до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи від 21 березня 2023 року з підстав виявлення розбіжностей у наданих вільних зразках підпису (т. 1 , а. с. 144-145);

19 квітня 2023 року судом повторно направлено матеріали для проведення почеркознавчої експертизи за клопотанням відповідача; відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України Ольги Юріної від 06 червня 2023 року №СЕ-19/111-23/25109-ПЧ підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2 , а іншою особою;

згідно з результатами повторної судової почеркознавчої експертизи відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України Юрія Сохи від 18 січня 2024 року №СЕ-19/111-23/64788-ПЧ, складеного за результатами проведення повторної судової почеркознавчої експертизи,- підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2 , а іншою особою. Вирішити запитання в категоричній формі не виявилося можливим у зв`язку з простотою будови досліджуваного підпису. При порівнянні досліджуваного підпису в оригіналі розписки з наданими зразками підпису ОСОБА_2 установлено розбіжності за деякими загальними ознаками (ступінь виробленості, переважною формою рухів, переважним напрямком рухів, розмір, ступенем зв`язності, формою основи підписів);

відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично виходив з того, що у справах, в яких позичальник оспорює факт укладення договору позики, на позивача (позикодавця) покладений обов`язок доведення тієї обставини, що позичальник підписав боргову розписку, оригінал якої наявний у позикодавця, а не на відповідача, який заперечує факт укладення договору позики. Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи, є висновок почеркознавчої експертизи. Висновки експерта про «ймовірність» не підтверджують факту підписання договору позики позичальником. Тому відсутні підстави вважати наявними боргові зобов`язані між позикодавцем та позичальником, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості;

апеляційний суд вважав, що висновки експерта про «ймовірність» не можуть бути підставою для висновку про те, що підпис вчинений не стороною правочину. Встановивши, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував боргову розписку, апеляційний суд зробив висновок про стягнення відповідної заборгованості.

Ключовим питанням, що постало перед касаційним судом в цій справі, чи підтверджує експертиза про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником те, що кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця?

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).

Касаційний суд вже вказував, що:

реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18));

розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц).

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Обміркувавши викладене касаційний суд зауважує, що:

поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення. Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso iure та ексцепцію (від лат. ехсерііо). Заперечення ipso iure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину), і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). В такому разі потрібна заява особи, щоб застосувати ексцепцію;

стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку ексцепції;

заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу;

тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою ексцепції заперечує проти позову;

експертиза про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником те, що кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця, за наявності саме власноручної розписки, не спростовує отримання коштів позичальником.

Тому колегія суддів в цілому погоджується з висновком апеляційного суду в цій справі та вважає, що у спірних правовідносинах відповідно до статті 1051 ЦК України боргова розписка, з огляду на реальний характер договору позики, є доказом факту його укладення (як дотримання письмової форми договору, так і факту передачі грошової суми позичальнику). Саме на відповідача покладається обов`язок спростування презумпції правомірності правочину та/або факту його вчинення, який це заперечує.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок, що «зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки».

Тому коли боргова розписка складена власноручно позичальником, оспорюючи факт укладення договору позики (одержання грошових коштів в борг), спростуванню підлягає не лише належність підпису на розписці позичальнику, але й факт її виконання відповідачем.

Висновки експерта про «ймовірність», за відсутності інших письмових доказів, які у сукупності підтверджують, що розписка виконана не стороною правочину або грошові кошти чи речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не є підставою для висновку про відсутність зобов`язань за договором позики.

Проте, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2025 року у справі № 487/3097/19 зазначено:

«постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 існували правовідносини, що виникли з договору позики (розписки), підписаної відповідачкою власноручно; доказів повернення цього боргу матеріали справи не містять, а наявність боргової розписки у спадкоємців позичальника підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_5 перед спадкоємцями ОСОБА_8.

У справі, що переглядається: встановлено, що ОСОБА_8 згідно з розпискою від 02 листопада 2016 року надав у позику відповідачці ОСОБА_5 грошові кошти, які вона в обумовлений строк не повернула. Відповідачка ОСОБА_5 заперечувала факт підписання розписки, зазначала, що підпис у розписці їй не належить, кошти вона не отримувала.

Відповідно до висновку експерта №20-6594 судово-почеркознавчої експертизи, складеного експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 26 квітня 2021, вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_5 у наданій на експертизу розписці про отримання грошової позики (Расписка) від 02 листопада 2016 року на суму чотириста тисяч доларів США, розміщений ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_5 », самою ОСОБА_5 або іншою особою, не виявилось можливим, з причин, вказаних у пункті 1 (4) Дослідницької частини висновку.

Відповідно до висновку експерта від 28 січня 2022 року СЕ-19/112-21/10958-ПЧ, проведеної експертами Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, підпис, розташований нижче тексту розписки від імені ОСОБА_5, датованої 02 листопада 2016, з лівого боку від запису « ОСОБА_5 » - ймовірно виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою, з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5.

Згідно з висновком експерта від 28 серпня 2024 №СЕ-19/111-24/27090-ПЧ Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ, вирішити запитання: «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в розписці від «02 ноября 2016 г.» самою ОСОБА_5 або іншою особою?» - не виявилось можливим у зв`язку з тим, що не було встановлено сукупності суттєвих збіжних чи стійких розбіжних почеркових ознак, достатніх для будь-якого ймовірного чи категоричного висновку про наявність або відсутність тотожності.

Отже, у всіх експертизах, призначених за ухвалами суду, не підтверджено факту підписання ОСОБА_5 договору позики від 06 листопада 2016 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачка не довела відсутності у неї волевиявлення на укладення договору позики від 06 листопада 2016 року. Однак такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи та є помилковим виходячи із наступного. Належним і достовірним доказом щодо встановлення таких обставин є, зокрема, висновок судової почеркознавчої експертизи, який в сукупності з іншими доказами у справі дає суду можливість дійти висновку про достатність доказів та правильно вирішити спір. З матеріалів справи вбачається, що жодним висновком призначених судом багаточисленних експертиз (№ 20-6593 від 18 березня 2021 року, № 20р-6594 від 26 квітня 2021 року, № СЕ-19/112-21/10958-ПЧ від 28 січня 2022 року, № СЕ-19/111-24/27090-ПЧ) не підтверджено підписання відповідачкою розписки.

Таким чином, оскільки судом не встановлено, що підпис в розписці від 02 листопада 2016 року виконаний ОСОБА_5, подана позивачами розписка не підтверджує те, що її текст схвалювався позичальником ОСОБА_5, що нею погоджені умови договору позики, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що немає підстав вважати, що ОСОБА_8 надав ОСОБА_5 грошові кошти в борг, а остання їх отримала».

Отже, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2025 року у справі № 487/3097/19 касаційний суд вважав, що у справах за позовом про стягнення заборгованості за договором позики, у межах розгляду яких позичальник (його правонаступник, (правонаступники)) оспорює факт укладення договору позики, саме на позивача (позикодавця) покладений обов`язок доведення тієї обставини, що позичальник підписав боргову розписку, а не на відповідача, який заперечує таке підписання (факт вчинення правочину). Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи. Висновки експерта про «ймовірність» не підтверджують факту підписання договору позики позичальником. За таких обставин відсутні підстави вважати наявними боргові зобов`язані між позикодавцем та позичальником, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості.

Відмінний висновок наведений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 357/9972/19, в якій зазначено:

«29 жовтня 2016 року ОСОБА_2 склав розписки, згідно з якої він отримав грошові кошти в розмірі 80 000,00 доларів США від ОСОБА_1 відповідно до пункту 2.1. договору процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року.

Заперечуючи проти вимог позову, відповідач зазначав, що він не отримував грошових коштів від позивача, будь-яких договорів, розписок не підписував. На підтвердження таких доводів відповідач надав суду висновок судово-почеркознавчої експертизи від 03 грудня 2020 року № КСЕ-19/111-20/48733, згідно з яким експертом встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року вірогідно виконано не ОСОБА_2, а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 29 жовтня 2016 року виконано не ОСОБА_2, а іншою особою (т. 2 а. с. 7-12).

Зазначена експертиза проведена у межах справи № 357/5934/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору процентної грошової позики недійсним, за результатами якої суд апеляційної інстанції постановою від 11 серпня 2021 року відмовив у задоволені позову, зазначивши, що висновок експерта про вірогідність підписання договору певною особою правового значення для вирішення справи не має, оскільки не підтверджує і не спростовує обставини, які підлягають доказуванню в межах заявлених вимог; фактично висновок експерта в частині вірогідності підписання договору позивачем означає, що зазначений договір як міг бути підписаний ОСОБА_2, так і не міг бути підписаний ним; зазначений висновок ніяким чином не підтверджує факту не підписання договору ОСОБА_2.

У справі, яка переглядається у касаційному порядку, суд апеляційної інстанції з метою встановлення обставин, чи підписував ОСОБА_2 договір позики та розписку про отримання грошових коштів, за якими позивач просить стягнути заборгованість, призначив у справі комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу у складі не менше трьох експертів, за результатами якої встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року виконаний ОСОБА_2; підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 29 жовтня 2016 року ймовірно виконаний ОСОБА_2; підписи від імені ОСОБА_2 у договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року та розписці від 29 жовтня 2016 року ймовірно виконані однією особою (т. 2 а. с. 131-147).

Належним чином оцінивши висновок комплексної судової почеркознавчої і судової технічної експертизи від 18 січня 2023 року № 27609/27610/22-32/27611/22-33 у поєднанні із іншими доказами у справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту укладення між сторонами 29 жовтня 2016 року договору процентної грошової позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США».

У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 336/8485/15-ц вказано:

«суд установив, що між сторонами укладено два договори позики, оформлені у вигляді розписок, оригінали яких були досліджені в процесі розгляду справи та повернуті позивачеві. У розписці від 27 липня 2009 року рукописним способом зазначено: «Я, ОСОБА_3 , взяв у борг у ОСОБА_1 суму, еквівалентну десяти тисячам доларів США», вказано адресу місця проживання, паспортні дані та після тексту навпроти прізвища ОСОБА_3 поставлено підпис. Розписка від 11 вересня 2011 року містить такий текст: «Я, ОСОБА_3, взяв у борг у ОСОБА_1 на строк не менше 1 року до грудня 2012 р. суму, еквівалентну 60 тисячам доларів США, які зобов`язуюсь повернути за вимогою позикодавця в доларах США або в гривні. Позику здійснено під заставу земельних ділянок: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3», а також зазначено місце проживання, паспортні дані, під текстом розписки навпроти прізвища ОСОБА_3 поставлено підпис.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що висновок експерта від 24 червня 2016 року № 191п, виконаний в межах досудового розслідування в кримінальному провадженні, не висловлено в категоричній формі, в ньому надається відповідь про ймовірність написання розписок та вчинення підпису на них ОСОБА_3. Проте в мотивувальній частині висновку зазначено, що за підсумками проведеного порівняльного дослідження рукописних записів в розписках та підписів у них за збіжністю більшості загальних та окремих ознак вони були об`єднані в єдину групу як єдиний почерковий матеріал, що вказує на їх написання однією особою за характерними ознаками. Відповісти на питання в більш категоричній формі щодо підписів не вдалось через стислість досліджуваного підпису, тобто саме через особливості підпису відповідача.

Встановивши, що висновок експерта, прийнятий судом у цій справі в якості письмового доказу про ймовірну належність підпису на оспорюваних розписках ОСОБА_3 не носить категоричного твердження про те, що текст та підписи виконані не відповідачем, натомість, в сукупності з іншими матеріалами справи та здобутими доказами, цей висновок надав суду обґрунтовані підстави вважати, що саме відповідач підписав вказані розписки та ці обставини визнав ОСОБА_3 у судовому засіданні 26 січня 2016 року, пояснивши, що розписки він писав особисто, але коштів від ОСОБА_1 не отримував, взявши кошти в борг у ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову».

Отже, у наведених постановах касаційний суд вважав, що у справах за позовом про стягнення заборгованості за договором позики, у межах розгляду яких позичальник оспорює факт укладення договору позики, на відповідача (позичальника) покладений обов`язок доведення тієї обставини, що він не підписував боргову розписку. Висновки експерта про «ймовірність» не підтверджують факту непідписання договору позики позичальником та не є підставою для висновкупро відсутність зобов`язань за договором позики.

Разом з цим, у всіх наведених справах Касаційний цивільний суд виходив з того, що ключовою обставиною, яка має бути підтвердженою або спростованою, є саме факт підписання/непідписання боргової розписки відповідачем (позичальником).

Колегія суддів з цим висновком не може погодитися, оскільки коли боргова розписка складена власноручно позичальником, оспорюючи факт укладення договору позики (одержання грошових коштів в борг), спростуванню підлягає не лише належність підпису на розписці позичальнику, але й факт її виконання відповідачем.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, №76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).

Колегія суддів вважає, що:

поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення. Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso iure та ексцепцію (від лат. ехсерііо). Заперечення ipso iure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину), і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). В такому разі потрібна заява особи, щоб застосувати ексцепцію;

стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку ексцепції;

заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу;

тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою ексцепції заперечує проти позову;

експертиза про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником те, що кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця, за наявності саме власноручної розписки, не спростовує отримання коштів позичальником.

Тому наявні підстави для передачі справи на розгляд на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених постановах Верховного Суду у складі іншої колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2025 року у справі № 487/3097/19 (провадження № 61-4053св25), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 357/9972/19 (провадження № 61-10226св23), Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 336/8485/15-ц (провадження № 61-2447св18).

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати справу № 368/1257/21 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко