Справа № 694/2552/25
провадження № 2-о/694/78/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.10.2025 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді - Кравченко Т.М.,
з участю секретаря судового засідання Литвин Н.М.,
представника заявника - адвоката Литвин В.А.,
представника органу опіки та піклування Шкапенко Л.В.,
неповнолітньої ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , представник заявника - адвокат Литвин Віктор Андрійович, зацікавлені особи: ОСОБА_3 , орган опіки і піклування Звенигородської міської ради Черкаської області про встановлення факту, що має юридичне значення,
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заяву обґрунтовує тим, що та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з початку 2022 року проживає із заявником та знаходиться на його самостійному утриманні та вихованні. Мати ОСОБА_3 проживає в Сумській області та має на утриманні ще одну дитину від іншого чоловіка. Фактично мати не проявляє заінтересованості в подальшій долі доньки, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток в необхідному обсязі, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток. Заявник має повну можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, дати освіту та добробут. Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів дитини, а також прав заявника як батька, та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, а також вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини і при необхідності отримання відстрочки від мобілізації. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для реалізації соціальних цілей як одинокому батьку, захисту та реалізації інтересів дочки без необхідності щоразу звертатися до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення лікування, навчання.
Ухвалою суду від 25.08.2025 року відкрите провадження у справі та призначений судовий розгляд.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Литвин В.А. підтримали заяву та просили її задовольнити. Заявник пояснив, що з 2018 року він працює в «Агрофірмі Моринці» та проживає в с. Моринці Звенигородського району. З початку 2022 року до нього переїхала на постійне проживання його малолітня донька ОСОБА_4 . Вони проживають разом в будинку, який надано йому в користування. Він самостійно виховує та утримує свою доньку. Мати дитини тривалий час проживає окремо в Сумській області та не приймає жодної участі у вихованні чи утриманні доньки. Встановлення факту самостійного утримання дитини йому потрібне для оформлення відстрочки від мобілізації та забезпечення належних умов проживання його дитини.
Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась. Про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявна нотаріально завірена заява ОСОБА_3 , в якій вона визнає факт самостійного утримання та виховання ОСОБА_5 її батьком ОСОБА_1 .
Представник органу опіки та піклування Звенигородської міської ради Черкаської області Шкапенко Л.В. підтримала заяву ОСОБА_1 . Пояснила, що органом опіки проводилось обстеження умов проживання дитини та встановлено, що вона повністю забезпечена усім необхідним. При вирішенні питання щодо місця проживання дитини вона спілкувалась з матір`ю дитини по телефону та остання повідомила, що не має бажання приймати участь у забезпеченні дитини та не планує проживати разом з нею. Надала свою згоду на визначення місця проживання житини з батьком.
Неповнолітня ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що з 2018 року приїздила до батька в гості в с. Моринці, а з початком війни переїхала до нього на постійне проживання. З матір`ю, яка проживає в іншій області, іноді спілкується телефоном. Жодної участі у її вихованні чи утриманні мати не приймає. Батько створив усі належні умови для її проживання та вона бажає проживати разом з ним.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши надані ними докази, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками дитини вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 17.01.2025 року Звенигородським відділом ДРАЦС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.8).
З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану від 19.06.2025 року вбачається, що до актового запису про народження ОСОБА_2 було внесено зміни, а саме за спільною заявою батьків про визнання батьківства від 07.12.2024 року відомості про батька « ОСОБА_6 » змінено на « ОСОБА_7 ». Запис про проведення реєстрації з «відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України» змінено на «відповідно до ст. 126 СК України» (а.с. 9-11).
Згідно з висновком про визначення місця проживання дитини з одним із батьків від 22.07.2025 року №Г-675/01-13 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12).
Мати дитини ОСОБА_3 підтвердила факт проживання дочки ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 з 2022 року і по теперішній час. Також, підтвердила факт самостійного утримання та виховання дочки ОСОБА_1 , що підтверджується її заявою від 25.06.2025 року, посвідченою приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Каменєвим В.І. (а.с.13).
З довідки виданої директором Моринського ліцею з дошкільним підрозділом ім. Т.Г. Шевченка Звенигородської міської ради Звенигородського району Черкаської області В. Колісником від 23.06.2025 року №60 вбачається, що ОСОБА_2 , 2011 р.н. зарахована до 9 класу. В період з 2022 по 2024 роки вона проходила денне навчання в освітньому закладі. Христина постійно проживає з батьком ОСОБА_1 , перебуває на його самостійному утриманні та вихованні. За період навчання, батько неодноразово відвідував батьківські збори, цікавився навчанням та шкільним життям дитини. Мати дитини, школу не відвідувала (а.с.14).
Згідно з довідкою сімейного лікаря №142 від 24.06.2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають на обліку в Моринській амбулаторії КНП «Звенигородського ЦНМСД» (а.с.15).
Відповідно до довідки, виданої старостою Моринського старостинського округу Л.Кириченко від 23.06.2025 року №180/01-3-1517 ОСОБА_1 з 2018 року постійно проживає в АДРЕСА_1 . З 2022 року разом ним проживає донька ОСОБА_2 , яка перебуває у нього на самостійному вихованні та
утриманні. ОСОБА_3 , 1991 р.н., на території Моринського старостинського округу не проживала та не зареєстрована (а.с.16).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цією заявою, оскільки встановлення факту самостійного виховання та утримання дочки необхідне для захисту її інтересів, оскільки мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків та участі у житті дитини, а у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, він може бути мобілізований, та дочка залишаться сама. Мати ОСОБА_3 проживає окремо від дочки, її життям не цікавиться.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з п. 4 додатку 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» документами, що підтверджують право на відстрочку особи, особи, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду є зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Отже, на даний час нормами спеціального законодавства визначений порядок отримання особою права на відстрочку від мобілізації, згідно з яким зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини є документом, який підтверджує право особи на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому в інший спосіб встановлення такого факту законом не передбачено.
Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини надає позивачу право, з метою захисту прав та інтересів дитини, належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом незалежно від волі матері дитини, надає позивачу право ініціювати процедуру позбавлення батьківських прав, окрім того встановлення цього факту надає позивачу право на відстрочку від мобілізації.
При визначені юрисдикції та можливості розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.
Зокрема, як вбачається із поданих заявником пояснень, метою звернення заявника в даній справі з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, є обставини, які виникли внаслідок прийняття Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, який передбачає необхідність надання особою на підтвердження факту самостійного виховання і утримання нею малолітньої дитини, рішення суду про встановлення цього факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
При цьому, предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, у порядку, передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 № 560.
Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень, визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку.
Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції.
Враховуючи, що у зазначених правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі ст.19 та ч. 2 ст.315 ЦПК України.
З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п. 4 ч. 1ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне
Окрім того, суд вважає, що наведені вище норми законодавства свідчать про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї дитини, не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для заявника юридичне значення, а тому не існує перешкоди щодо встановлення судом факту, який має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання батьком своєї неповнолітньої дитини.
Оцінивши надані заявником докази, суд вважає, що заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.
На підставі викладеного керуючись ст. ст. 7, 14, 15, 19, 141 150, 151, 155 СК України, ст.ст. 81, 82, 141, 258, 263-265, 274-279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд,
Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.
Встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.М. Кравченко