КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційнускаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «БІЛА ЗБРОЯ» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року по цивільній справі за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЛА ЗБРОЯ» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Гугл» про захист гідності, честі та ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року представник позивача ТОВ «Біла Зброя» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Гугл`про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач здійснює свою господарську діяльність у сфері виробництва столових приборів, ножів.

Позивачем у червні 2024 року в інтернет мережі були виявлені відеоролики, які містять неправдиву інформацію, яку викладено у формі фактичних тверджень відносно продукції (ножів), які виробляє позивач, та яка негативно впливає на репутацію товариства.

Відеоролики були опубліковані на інтернет ресурсі http://www.youtube.com, автором каналу якого є відповідач ОСОБА_1 .

Позивач вказував, що відеоролик під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1» ІНФОРМАЦІЯ_9 містить висловлювання відповідача про те, що: «ніж ніхто не термічив (не піддавав термічній обробці) і що сталь ресора» (24:48 хв.). На 26:18 хв. відповідач заявляє «це кітайшина це обман» на 26:43 хв. «біла зброя це жах». На 27:05 хв. відповідач стверджує, що «біла зброя це страшний обман». На 29:16 хв. відповідач зазначає: «перед тим як купувати це у***ще подумайте десять раз».

Також позивач зазначав, що ОСОБА_1 в інтернет мережі розповсюджує відеоролик під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому він вказує, що «Біла зброя наживається на крові».

При перегляді відеороликів в мережі інтернет Ютуб у глядача та отримувача інформації створюється потворне враження відносно ТОВ «Біла Зброя», її продукції, що значною мірою впливає на ділову репутацію позивача, обсяги реалізації продукції товариства та ставлення покупців до продукції.

Позивач стверджував, що товариство приймає активну участь у тендерах та оборонних замовленнях, де репутація значною мірою впливає на конкурентність продукції позивача та його ділову репутацію.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_1 на своєму каналі YouTube , а саме: інформацію наступного змісту: на 24:48 хв. «що сталь (ножа ТОВ «Біла Зброя») це ресора; на 26:18 хв «(ніж ТОВ «Біла Зброя») це кітайшина це обман», на 26:43 хв «Біла Зброя це жах»; на 27:05 хв.: « Біла зброя не страшний обман »; на 29:16 хв. : «перед тим як купувати це у***ще (ніж ТОВ «Біла Зброя») подумайте десять раз»;

- у відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_12» ІНФОРМАЦІЯ_11 визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача, що: «Біла Зброя наживається на крові»;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 протягом 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, видалити з комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал, що порушеє немайнові права позивача, а саме порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, що розміщений за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_10;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом розміщення на своїй персональній сторінці youtube, спростувати поширену недостовірну інформацію про позивача шляхом розміщення попередньо узгодженого із позивачем відео-роліку спростування, під заголовком «Спростування»;

- зобов`язати відповідача ТОВ «Гугл» видалити із комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал, що порушує майнові права позивача, а саме: порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, що розміщений за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_13 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ТОВ «Біла Зброя» подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 рокускасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновок суду про те, що спірна інформація є оціночним судженням, є помилковим, оскільки така інформація є фактичними твердженнями, які негативно впливають на ділову репутацію позивача.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що ТОВ «Гугл» не є представництвом американської компанії Google LLC в Україні, тому дійшов помилкового висновку про те, що ТОВ «Гугл» не є належним відповідачем по справі.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяв участьпредставник позивача адвокат Оберемко Р.А., який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. Представники відповідачівадвокати Крамар О.П. та Дрюк Н.О. у судовому засіданні просилиапеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

У статті 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про інформацію», право на інформацію охороняється законом. При цьому, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно із ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Частиною 1 статті 94 Цивільного кодексу України передбачено право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 Цивільного кодексу України.

Юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно з ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Частиною 7 статті 277 Цивільного кодексу України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації належить не лише фізичним особам, а і юридичним, оскільки, це право може бути використане господарюючим суб`єктом, як спосіб судового захисту про поширення інформації, що шкодить діловій репутації.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Встановлено, на інтернет ресурсі http://www.youtube.com що на каналі, автором якого є ОСОБА_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8розміщено відеоролик під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 »

Вказаний відеоролик містить висловлювання про те, що: «ніж ніхто не термічив і що сталь ресора (24:48 хв.). На 26:18 хв. відповідач заявляє «це кітайшина це обман», на 26:43 хв «Біла зброя це жах». На 27:05 хв. відповідач каже, що «Біла зброя це страшний обман». На 29:16 хв. відповідач зазначає: «перед тим як купувати це у***ще подумайте десять раз».

Крім цього, в інтернет мережі розповсюджено відеоролик під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому міститься висловлювання: «Біла зброя наживається на крові».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджує, що викладена у вказаних відеороликах інформація є хибною та саме цю інформацію позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його право на недоторканність ділової репутації.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року закріплює положення про те, що позивач має довести те, що внаслідок поширеної відповідачем інформації було порушено його особисті немайнові права.

У п. 19 цієї постанови вказано, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, - суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 цієї статті визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вбачається, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проаналізувавши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зі змісту поширеної інформації вбачається, що вона є оціночними судженнями, оскільки, її автором вживаються мовно-стилістичні засоби, які дають підставу вважати, що автор робить припущення, а не стверджує конкретні факти, а тому, відповідно, ця інформація не підлягає визнанню недостовірною та спростуванню, оскільки, не може бути перевірена на відповідність фактичним даним.

Крім того, інформація, яку позивач просить визнати недостовірною взята фрагментами з відеоролику, однак, її необхідно оцінювати разом з усім її відеоматеріалом.Так, відеоролик, поширений відповідачем, ґрунтується на його особистих суб`єктивних враженнях та міркуваннях, інформацію у ньому подано у формі оціночних суджень.

У справі Торгіерсон проти Нідерландів, рішення № 11308/84 Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що стаття 10 Конвенції передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». З цього можна зробити висновок, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 поширюються не тільки на «правдиву», тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняєтьсястаттею 10 Конвенції про захист правіосновних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя».

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновкущодо відсутності фактів, які б доводили, що оспорювані вислови ОСОБА_1 у відеороликах, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність, ділову репутацію позивача.

Крім того, суд першої інстанції правильно зауважив, що, відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. І лише якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижу гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже, якщо позивач вважав висловлювання та інформацію щодо яких заявлено позов, такими, що принижують ділову репутацію, то він не був позбавлений можливості скористатися правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Крім того, стороною позивача в ході розгляду справи не доведено сукупність обставин, які становлять склад правопорушення, на який посилався позивач та для захисту від якого він звернувся до суду.

При цьому, саме на позивача, в силу приписів закону, покладається обов`язок доведення належними доказами тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що позивачем не доведено належними доказами вимоги про визнання інформації недостовірною, оскільки інформація, яку він просить визнати недостовірною викладена в формі оціночних суджень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Оскільки вимоги позивача про зобов`язання відповідача ОСОБА_1 видалити з комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал; про зобов`язання відповідача ОСОБА_1 спростувати поширену недостовірну інформацію про позивача шляхом розміщення попередньо узгодженого із позивачем відеоролику спростування, під заголовком «Спростування»; а також про зобов`язання відповідача ТОВ «Гугл» видалити із комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал є похідними від первісної вимоги позивача про визнання інформації недостовірною, такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо позовних вимог до ТОВ «Гугл».

Так, судом першої інстанції встановлено, що на онлайн платформі відеохостингу «YouTube» автором каналу ОСОБА_1 поширено інформацію у вигляді відеороликів щодо ТОВ «Біла Зброя», яку представник позивача вважає недостовірною, такою, що завдає шкоди діловій репутації позивача та порушує його немайнові інтереси.

Звертаючись з даним позовом до суду, представник позивача відповідачами залучив автора каналу ОСОБА_1 та ТОВ«Гугл».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Судом встановлено, що ТОВ «Гугл» є окремою юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України та не є представництвом американської компанії Google LLC в Україні.

Зокрема, з листа Міністерства економіки України від 29.12.2023 № 4434-08/72435-07 вбачається, що в Реєстрі представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності, що ведеться в Мінекономіки, відсутня інформація щодо реєстрації представництв компаній Google LLC та Google International LLC.

Також установлено, що ТОВ «Гугл» не є постачальником послуг YouTube або власником даного веб-сайту (https://www.youtube.com), не впливає на розміщення чи видалення інформації з платформи YouTube та не несе відповідальності за її зміст.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині вимог ТОВ «Біла Зброя» до ТОВ «Гугл» у зв`язку із пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що поширена інформація викладена у формі фактичних тверджень та може бути визнана недостовірною як необґрунтовані.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача в ціломуповторюють доводи його позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «БІЛА ЗБРОЯ»залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 29 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома