Справа №303/75/23
2/303/19/23
ряд. стат. звіту - 59
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

за участю секретаря судових засідань Лукач К.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа приватний нотаріус Машіка Олена Миколаївна) про визнання недійсним спадкового договору,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з позовною заявою, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , котрий 19 квітня 2018 року склав заповіт, яким на випадок своєї смерті призначив спадкоємцями позивача, його дружину та дочку. Спадкова маса складається з будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 20 жовтня того ж року позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Проте, як з`ясувалося з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 31.10.2021 р. нотаріусом було посвідчено спадковий договір, за яким ОСОБА_3 (відчужувач) після своєї смерті передає у власність ОСОБА_2 (набувач) зазначений будинок та земельну ділянку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував нездатністю батька усвідомлювати значення своїх дій і підписати оспорюваний договір. Надалі, посилаючись на нікчемність правочину, змінив предмет позову та просив: 1) виключити з Державного реєстру речових прав на майно обтяження спадкового майна, вчиненого на підставі спадкового договору; 2) визнати за ним право власності на спадкове майно; 3) витребувати його з незаконного володіння відповідачки.

Відповідачка позов не визнає. Стверджує, що спадковий договір підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом.

Приватний нотаріус Машіка О.М., залучена позивачем до участі у справі як третя особа, надала письмові пояснення, згідно з якими спірний договір посвідчений нею відповідно до чинного законодавства.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вислухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши надані ними докази, суд дійшов таких висновків.

Щодо фактичних обставин справи

Встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , котрий 19 квітня 2018 року склав заповіт, яким на випадок своєї смерті призначив спадкоємцями житлового будинку та належної до нього земельної ділянки по АДРЕСА_2 сина ОСОБА_1 , внучку ОСОБА_4 та невістку ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

20 жовтня 2022 року позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Проте, як убачається з матеріалів справи, 31.10.2021 р. ОСОБА_3 (відчужувач) і ОСОБА_6 (набувач) уклали спадковий договір, за яким відчужував після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач приймає після смерті відчужувача у власність житловий будинок, з належними до нього спорудами та прибудовами, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:003:1007.

На цій підставі 31.03.2021 р. приватним нотаріусом Машікою О.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження шляхом заборони відчуження нерухомого майна, що є предметом спадкового договору.

Висновком експерта від 14.09.2023 р. № 284-Е за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 на спадковому договорі від 31.03.2021 року за реєстровим № 416 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Висновком експерта від 22.05.2024 р. № 96-Е за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у виготовленому на трьох аркушах паперу білого кольору формату А4 екземплярі спадкового договору, укладеного 31.03.2021 року та зареєстрованого в реєстрі за № 416, виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою. Вирішити питання про те, чи виконані рукописні записи « ОСОБА_3 » у двох екземплярах, виготовлених на нотаріальному бланку та на трьох аркушах паперу білого кольору формату А4, спадкового договору, укладеного 31.03.2021 року та зареєстрованих в реєстрі за № 416, ОСОБА_3 чи іншою особою не надалось можливим через те, що сукупність розбіжностей у порівнюваних текстах у жодному випадку не є стійкою та стійкою для будь-якого категоричного або ймовірного позитивного чи негативного висновку щодо наявності або відсутності тотожності.

Водночас експерт не виключає факт можливого виконання цих рукописних записів будь-якою іншою особою, що володіє почерком середнього ступеню виробленості із наслідуванням почерку ОСОБА_3 , у результаті чого знаки почерку виконавця не відображені в повній мірі, та вкрай мала кількість зразків почерку цієї особи ( один документ), що не дає виявити стійкого комплекту співпадаючих або відмінних окремих ознак почерку, які характеризують письмову навичку виконавця.

Щодо нікчемності правочину.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України.

За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (стаття 1302 ЦК України).

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (стаття 1304 ЦК України).

На майно, визначене у спадковому договорі, нотаріус, який посвідчив цей договір, накладає заборону відчуження (частина перша статті 1307 ЦК України.

Частинами першою та п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду(частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року (справа № 204/8017/17) зазначила, що підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Водночас вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Відсутність підпису відчужувача у спадковому договорі свідчить про порушення вимог щодо його форми.

Оскільки за висновком експерта від 14.09.2023 р. № 284-Е підпис від імені ОСОБА_3 на спадковому договорі від 31.03.2021 року за реєстровим № 416 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особо, цей договір складено з порушенням вимог щодо його форми, внаслідок чого він є нікчемним.

Щодо способу захисту порушеного права.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Правова природа позовної вимоги про захист порушеного права визначається судом відповідно до юридичної мети її пред`явлення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 05.06.2018 р. у в справі № 338/180/17, від 14.12.2021 р. у справі № 643/21744/19, від 25.01.2022 р. у справі № 143/591/20, від 08.02.2022 р. у справі № 209/3085/20).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 р. у справі № 916/3156/17).

Таким чином, у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.

З урахуванням обставин цієї справи суд вважає, що заявлений позов необхідно кваліфікувати як пред`явлення вимог про застосування наслідків нікчемності правочину.

За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Отже, вимога про повернення майна, переданого на виконання нікчемного правочину, може бути пред`явлена стороною нікчемного правочину, якою позивач у цій справі не є.

Водночас спадковим договором порушуються його спадкові права, адже майно, право власності на яке набула відповідачка за спадковим договором, не увійшло до спадкової маси після смерті його батька, а проведена на підставі нікчемного правочину реєстрація обтяження майна, що є предметом спадкового договору, обмежує права позивача як спадкоємця на реалізацію ним володіння, користування і розпорядження спадковим майном.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» про реєстрацію (у редакції, чинній на момент звернення із позовом) передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до абзацу першого пункту 5 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення із позовом) обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

У частині третій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду) зазначено, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними

За чинною на час розгляду цієї справи редакцією частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, скасування судом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно або його обтяжень має наслідком повернення до стану, що існував до відповідної державної реєстрації.

Встановлення прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах здійснюється відповідно до матеріального права, яке діяло на час виникнення таких правовідносин.

Способи захисту прав та інтересів встановлюються матеріальним правом. Водночас якщо спосіб захисту прав або інтересів позивача застосовується судом, то таке застосування здійснюється на час ухвалення судового рішення, а, отже, способи захисту прав або інтересів визначаються правом, яке діє на час ухвалення судового рішення.

Позивач вважає порушеними свої права на спадковий будинок, тому він може з огляду на фактичні обставини вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

За умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено до третіх осіб, неналежним спосіб захисту може бути вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Вимога позивача про виключення з Державного реєстру речових прав на майно обтяження спадкового майна не цілком відповідає наведеним вище положенням цивільного законодавства. Проте, керуючись положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, завданнями цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України), принципом jura novit curia («суд знає закони»), суд міг би самостійно здійснити застосування належного способу захисту порушеного права позивача, зокрема шляхом скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію обтяження майна, що є предметом спадкового договору.

Таке рішення відповідало б прагненню позивача щодо припинення порушення його прав на спадкування та належному способу захисту прав і не призвело б до порушення процесуальних прав відповідачки.

Надалі позивач, котрий є спадкоємцем відчужувача як за заповітом, так і за законом, міг би реалізувати спадкові права у позасудовому порядку та на підставі статей 1296-1298 ЦК України одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак з матеріалів справи вбачається, і відповідачкою не заперечується, що майно, яке вона набула за спадковим договором, знаходиться у її фактичному володінні та користуванні, а отже, застосування зазначеного способу захисту остаточно не розв`яже наявний між сторонами спір і неповною мірою захистить права позивача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року (справа № 496/3134/19) наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Тому спірне майно має бути витребуване з незаконного володіння відповідачки на підставі статті 387 ЦПК України. Водночас, попри те, що спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1266 ЦК України), позивач наразі не є титульним власником спірного майна. З огляду на це, буде доцільним (зокрема з точки зору правової визначеності) по-перше, визнати за позивачем право власності на спадкове майно, а по-друге, витребувати його з незаконного володіння відповідачки.

За такого способу захисту скасування рішення державного реєстратора про обтяження спірного майна, здійсненого відповідно до нікчемного спадкового договору, є зайвим, оскільки за змістом частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі внесення до Державного реєстру речових прав відповідних відомостей на підставі рішення у цій справі попереднє обтяження припиняється.

Ухваливши остаточне рішення, суд, відповідно до статті 141 ЦПК України, повинен розподілити між сторонами, понесені ними, судові витрати.

Звертаючись до суду, позивач сплатив 1073,60 судового збору, який підлягає стягненню на його користь з відповідачки.

За ініціативою позивача було призначено судово-почеркознавчу експертизу (висновок від 14.09.2023 р. № 284-Е), вартість проведення якої, відповідно до акту №2 здачі-приймання висновку експерта №2843-Е від 14.09.2023 року та наданої позивачем квитанції з її оплати, становить 8364,30 гривень, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

На підставі викладеного суд, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 77, 81, 89, 141, 200, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_4 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисяч сімдесят три) гривні 60 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8364 (вісім тисяч триста шістдесят чотири) гривні 30 копійок судових витрат, пов`язаних із проведення експертизи.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_4 .

Третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна, місцезнаходження: м.Мукачево Закарпатської області, вул. Береша Андрія, буд. 3, прим. 1.

Головуючий Юрій Мирошниченко