справа № 631/1801/24
провадження № 2/631/335/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Пархоменко І. О.,

при секретарі судового засідання Ляшенко І. М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Мякоти Т. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. На обґрунтування вимог зазначила наступне.

20 лютого 1988 року між сторонами було укладено шлюб, який 12 березня 2024 року було розірвано Нововодолазьким районним судом Харківської області.

Під час шлюбу 31 липня 1998 року ними було придбано житловий будинок літера А-1, загальною площею 42,1 кв.м житловою площею 31,3 кв.м, погріб літера- Е, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу від 31 липня 1998 року реєстраційний номер Н10-920 укладено та зареєстровано біржею нерухомості та основних фондів «Україна». Зазначений житловий будинок придбано за 4000 доларів США.

Відповідно до ст. 15 Закону України, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку - угоди, зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню. Саме про цей факт зазначено в пункті 9 зазначеного договору від 31 липня 1998 року.

Договір купівлі-продажу було зареєстровано 01 грудня 1998 року в Валківському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі № 2 реєстровий № 64 в цілому на ім?я відповідача ОСОБА_3 .

12 липня 2011 року на ім?я відповідача за спільні кошти було придбано автомобіль марки Лада 217130-124-01 (ВАЗ 2171) на підставі договору купівлі-продажу № 1040, який було укладено між товариством з обмеженою відповідальністю «АМК КОМПАНІЯ» та ОСОБА_3 .

В 2008 році подружжя придбало автомобільний причіп, державний номер НОМЕР_1 , яким користується відповідач. Технічний паспорт знаходиться у нього.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку транспортного засобу автомобіля ВАЗ-2171, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 складений суб?єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 (сертифікат суб?єкта оціночної діяльності від 12 квітня 2023 року № 241/2023), станом на 20 травня 2024 року ринкова вартість автомобіля становить 132 051,00 гривень, без урахування ПДВ.

Ринкова вартість причіпу до автомобіля, 2008 року випуску, станом на 20 травня 2024 року становить від 16000,00 гривень - 20000,00 гривень, без урахування ПДВ.

Між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір №08-240520-003 від 20 травня 2024 року про проведення незалежної оцінки майна відповідно до умов договору, а саме пункту 2.1. вартість робіт щодо виконання робіт з незалежної оцінки ринкової вартості, а саме: колісно - транспортного засобу та причепа до автомобіля, складає 2500,00 гривень, які позивачем сплачені в повному обсязі та які вона бажає стягнути з відповідача.

Також навела попередній розрахунок судових витрат, зазначивши що витрати будуть підтверджені додатково актом виконаних робіт.

Просила здійснити поділ майна набутого в шлюбі, а саме: житловий будинок літера А-1, загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 31,3 кв.м, погріб літера- Е, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль ВА3-2171, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 . Виділити та визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку розподілу майна подружжя на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частку житлового будинку літ. «A-1», загальною площею 42,10 кв.м, житловою площею 31,3 кв.м, погріб літ. «Е». Стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 76025,50 гривень, а саме, половини вартості автомобіля та причепу автомобільного придбаних у шлюбі, а також судові витрати на правничу допомогу та кошти, за сплачені послуги щодо оцінки рухомого майна.

Через канцелярію суду представник відповідача ОСОБА_5 надала відзив на позовну заяву за вхідним № 2127/25-вх, де зазначила що вважає позовні вимоги незаконними та необгрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами, такими, що не можуть підлягати до задоволення з наступних підстав.

Позивачем не надано доказів набуття права власності на спірний житловий будинок на підставі угоди, яка за формою на момент її укладення відповідала би вимогам чинного законодавства, що зазначений житловий будинок на момент звернення до суду перебуває у власності відповідача по справі. Зазначена у позовній заяві інформація про загальну площу житлового будинку 42,1 кв.м та про вартість придбання житлового будинку за 4000,00 доларів США у наданій копії договору купівлі - продажу від 31 липня1998 року відсутня.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження придбання та наявності на момент звернення до суду з позовом транспортних засобів та причепа.

Позивачем по справі не наданий обгрунтований розрахунок грошової компенсації в сумі 76025,50 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача по справі на її користь, а саме, половини вартості автомобіля та причіпу автомобільного, придбаних у шлюбі.

Наданий висновок про ринкову вартість майна, а саме причіпа до автомобіля 2008 року випуску від 16000,00-20000,00 гривень без урахування ПДВ , не є належним та обгрунтованим, оскільки суб?єкту оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 не надавався правовстановлюючий документ на рухоме майно, причеп до автомобіля, з зазначенням його року випуску.

Не підлягає до задоволення вимога про стягнення з ОСОБА_3 2500,00 гривень за сплачені послуги щодо оцінки рухомого майна, оскільки доказів оплати не надано.

Також представник відповідача ОСОБА_5 вказала, що в позовній заяві зазначений не існуючий Краснодарський район, як місце проживання сторін по справі, так і місце знаходження нерухомого майна, з позовом про поділ якого позивач звернулась до суду.

Просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату правової допомоги в сумі 12000,00 гривень (а. с. 53-54).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (а. с. 27-28).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про витребування доказів, оскільки стороною позивача не вказано вжиті заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. (а. с. 87, 89-90).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник Надьон О. В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Просили здійснити поділ майна набутого в шлюбі, а саме: житловий будинок літера А-1, загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 31,3 кв.м, погріб літера- Е, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль ВА3-2171, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 . Виділити та визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку розподілу майна подружжя на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частку житлового будинку літ. «A-1», загальною площею 42,10 кв.м, житловою площею 31,3 кв.м, погріб літ. «Е». Стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 76025,50 гривень, а саме половини вартості автомобіля та причепу автомобільного придбаних у шлюбі, а також судові витрати на правничу допомогу та кошти, за сплачені послуги щодо оцінки рухомого майна. Додатково представник позивача Надьон О. В. пояснила, що у позові наявна описка, помилково зазначено Краснодарський район, замість Красноградського, а нині Берестинського району.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві на позов, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доводи позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 березня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20 лютого 1988 року виконавчим комітетом Березівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області, актовий запис № 56 (а. с. 12-15).

31 липня 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу № Н10-920 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір підписаний і зареєстрований на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» на основі біржового контракту № БН10-920 від 31 липня 1998 року та зареєстрований у Валківському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності 01 грудня 1998 року за реєстровим № 64 у реєстровій книзі № 2 (а. с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу № 1040 від 12 липня 2011 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АМК КОМПАНІЯ» зобов`язується передати у власність, а ОСОБА_3 оплатити у кредит і прийняти автомобіль Лада 217130-124-01, кузов № НОМЕР_5 (а. с. 9).

Між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір №08-240520-003 від 20 травня 2024 року про проведення незалежної оцінки майна відповідно до умов якого ОСОБА_1 доручає, а фізична особа-підприємець ОСОБА_4 приймає на себе обов?язки щодо виконання робіт з незалежної оцінки ринкової вартості, а саме колісно-транспортного засобу та причепа до автомобіля (а. с. 21-23).

Згідно з висновком про незалежну оцінку транспортного засобу, складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля ВАЗ-2171, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом 20 травня 2024 року становить 132051,00 гривень без урахування ПДВ (а. с. 16-17).

Відповідно до висновку про ринкову вартість майна, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , ринкова вартість причепів автомобільних 2008 року випуску становитиме від 16000,00 гривень - 20000,00 гривень без урахування ПДВ (а. с. 18).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України передбачено що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 зазначила, що тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При цьому, розподіл може бути здійснено як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними( ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз"яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За п. 5 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного

законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно нажите подружжям за час шлюбу. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, зазначивши, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, вони з чоловіком придбали майно, а саме, 31 липня 1998 року - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у 2008 році причіп на автомобіль, 12 липня 2011 року - автомобіль Лада 217130-124-01.

Оскільки ОСОБА_1 не порушувалось питання про зміну розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності, позивач беззаперечно має право на частку майна набутого у шлюбі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі змістом ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, таке.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме, 31 липня 1998 року відповідач уклав договір купівлі продажу № Н10-920 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

За довідкою СТАНИЧАНСЬКОГО СТАРОСТИНСЬКОГО ОКРУГУ № 4 СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ БЕРЕСТИНСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ №14/04/19-49 від 31 липня 2025 року село Станичне підпорядковано Старовірівській сільській раді, Старовірівська сільська рада Нововодолазького району приєднана до Берестинського (колишнього Красноградського) району на підставі Постанови ВРУ «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IХ. Вулиця Гагаріна села Станичне перейменовано рішенням LIII сесії Старовірівської сільської ради VIII скликання від 30 січня 2024 року № 3813, згідно правил перейменування об?єктів топоніміки (вулиць, провулків) населених пунктів на території Старовірівської сільської ради. (а. с. 131).

Договір купівлі продажу № Н10-920 житлового будинку підписаний і зареєстрований на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» на основі біржового контракту № БН10-920 від 31 липня 1998 року та зареєстрований у Валківському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності 01 грудня 1998 року за реєстровим № 64 у реєстровій книзі № 2.

Представник відповідача не визнавала позовні вимоги в частині розподілу будинку, посилаючись на те, що договір купівлі продажу № Н10-920 було укладено на біржі і не посвідчено нотаріусом, тому вважала, що право власності на будинок не зареєстровано у порядку, визначеному законом.

З приводу вказаного суд зазначає таке.

Правочин купівлі продажу № Н10-920 спірного житлового будинку вчинено 31 липня 1998 року, тобто під час дії ЦК Української РСР, Закону України «Про товарну біржу».

За приписами ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час виникнення правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів (ст. 2 Закону України «Про товарну біржу»).

За положеннями ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 224 ЦК УРСР визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася форма договору купівлі-продажу жилого будинку , а саме, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Отже, за вимогами ст. 47, 227 ЦК УРСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу житлового будинку підлягали нотаріальному посвідченню.

У той же час, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Тобто, у період укладання договору купівлі-продажу № Н10-920 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Одночасно, за ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Натомість суд ураховує, що після укладення договору купівлі-продажу № Н10-920 ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на спірний будинок у Валківському міжміському бюро технічної інвентаризації 01 грудня 1998 року за реєстровим № 64 у реєстровій книзі № 2, у порядку, визначеному Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 №56, які були чинними на час набуття права власності на спірний будинок, що підтверджується відповідним штампом БТІ. Зазначена обставина стороною відповідача не спростована.

Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку не відкидає того, що у період зареєстрованого шлюбу сторони набули майно, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а саме, будинок АДРЕСА_1 . Доказів зворотного стороною відповідача не долучено.

Позивач, звертаючись до суду, просила визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку розподілу майна подружжя на 1/2 частку, а саме: 1/2 частку житлового будинку літ. «A-1», загальною площею 42,10 кв.м, житловою площею 31,3 кв.м, погріб літ. «Е».

Оскільки технічний паспорт на будинок стороною позивача не надано, документи щодо технічних характеристик будинку у матеріалах справи відсутні, позивач не ставила питання про розподіл будинку в натурі, а договор купівлі-продажу № Н10-920 вказує тільки житлову площу житлового будинку і не зазначає розмір загальної площі, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частку житлового будинку літ. «A-1», житловою площею 31,3 кв.м, погріб літ. «Е».

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації в сумі 76025,50 гривень, а саме половини вартості автомобіля та причепу автомобільного придбаних у шлюбі, суд зазначає наступне.

12 липня 2011 року, відповідач уклав договір купівлі-продажу № 1040 автомобіля Лада 217130-124-01, кузов № НОМЕР_5 (а. с. 9).

За п. 1 зазначеного договору Продавець зобов?язується передати у власність, а Покупець - оплатити у кредит і прийняти автомобіль на умовах цього Договору.

Право власності на Товар переходить від Продавця до Покупця з моменту державної реєстрації автомобіля в органах Державної автомобільної інспекції та оформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль, після внесення покупцем авансового платежу та надання банком гарантійного листа (п. 3. 1 договору купівлі-продажу № 1040).

Матеріали справи не містять доказів належного виконання умов договору покупцем.

Ані позивач ОСОБА_1 , ані її представник ОСОБА_2 не надали доказів виконання умов договору, а саме, підтвердження внесення покупцем авансового платежу та надання банком гарантійного листа, а також подальшої державної реєстрації автомобіля Лада 217130-124-01 у відповідних органах та оформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль.

У відповідні органи з метою витребовування доказів на підтвердження права власності ОСОБА_3 на автомобіль, зазначений у договорі, а саме, Лада 217130-124-01, сторона позивача не зверталась і досуду такі докази не надавала.

Те саме, стосується тверджень позивача щодо придбання у шлюбі автомобільного причіпу, державний номер НОМЕР_1 , яким користується відповідач.

Будь-яких договорів, свідоцтв, довідок, або інших документів на підтвердження набуття права власності відповідачем на причеп у період перебування у шлюбі, позивачем не надано.

Оцінка вартості транспортних засобів здійснювалась оцінювачем за відсутності майна та документів на підтвердження права власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що стороною позивача не надано достатніх і достовірних доказів на підтвердження придбання у шлюбі автомобіля та причепу автомобільного, перебування зазначених транспортних засобів у користуванні відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позову у частині стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації половини вартості автомобіля та причепу автомобільного.

При ухваленні рішення, відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, бо є інвалідом ІІ групи, що вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 703245, ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково (50% у відсотковому виразі), відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1211,20 : 2 = 605,60 грн.

Позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу, а також за послуги з оцінки вартості рухомого майна, проте жодних доказів таких витрат не надала, а тому ці вимоги не підлягають задоволенню.

Представник відповідача просила стягнути з позивача судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Окрім того, за приписами п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначила, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Судом встановлено, що 08 листопада 2023 року між ОСОБА_3 та адвокатом Мякотою Тетяною Миколаївною укладено договір про надання правничих послуг № 108/23 (а. с. 60).

Згідно з Актом № 2 приймання-передачі наданих послуг від 14 квітня 2025 року встановлено суму гонорару за надання правничої допомоги у розмірі 12000,00 грн (а. с. 62).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 18/2025 від 14 квітня 2025 року адвокат Мякота Т. М. отримала від ОСОБА_3 оплату послуг адвоката за договору про надання правничої (правової) допомоги № 108/23 від 08 листопада 2023 року у розмірі 12000,00 грн (а. с. 63).

Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

Слід також зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Оскільки стороною позивача клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не надавалось, ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково (50% у відсотковому виразі), тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 (50% від12000) гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. 14, 55 Конституції України, ст. 3, 6, 373, 407, 15, 317, 319, 368, 372, ЦК України, ст. 1, 15 Закону України «Про товарну біржу», ст. 60, 61,63, 69, 70 СК України, ст. 41, 42, 47, 224, 227 ЦК УРСР, ст. 4, 12, 13, 76, 81, 133, 258, 259, 263 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності в порядку розподілу майна подружжя на частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частку житлового будинку літ. «A-1», житловою площею 31,3 кв.м, погріб літ. «Е».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати на правову допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Суддя І. О. Пархоменко