ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 463/5857/19

провадження № 61-16300св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівська міська рада,

третя особа -ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Мартиневичем Олександром Андрійовичем, на постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., до якої включена скарга на ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року у тому самому складі суду,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 2004 року вона з малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , почали проживати в садибному будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок складається з житлового будинку під літерою А-1, площею 46,6 кв. м, літньої кухні під літерою Б-1, площею 32,8 кв. м та сараю під літерою В.

Посилалася на те, що з 2004 року вона добросовісно заволоділа спірним садибним будинком та відкрито проживає у ньому, підтримує житло у належному для проживання стані, за власні кошти проводить поточні та капітальні ремонти будинку, оплачує житлово-комунальні послуги.

Позивачка зазначала, що їй невідомо про власника нерухомого майна, за час проживання в будинку ніхто не звертався до неї з приводу володіння цим майном, жодних перешкод особі, яка могла мати правові підстави володіння садибним будинком, вона не чинила.

Вважала, що оскільки добросовісно і відкрито користується нерухомим майном більше десяти років, має право на визнання за нею права власності на будинок садибного типу АДРЕСА_1 за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Протокольною ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року залучено до участі у справі як третю особу ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року у складі судді Стрепка Н. Л. позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачка та її представник двічі поспіль не з`явилися у судове засідання (07 грудня 2022 року та 23 січня 2023 року), будучи належно повідомленими про розгляд справи, а заяву про розгляд справи за їх відсутності на подали, що є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. При цьому районний суд зазначив, що процесуальний закон не містить вимог про необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду, а важливим є лише факт належного повідомлення та повторна, послідовна неявка позивача в судове засідання.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 у червні 2024 року звернулася до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу.

При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження апеляційний суд виходив із того, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню як пропущений заявником з поважних причин, оскільки позивачка та її представник - адвокат Когут О. М. не були повідомлені про судове засідання, призначене на 23 січня 2023 року, а після постановлення оскаржуваної ухвали, її копія не була отримана ОСОБА_1 , оскільки повернулася до суду без вручення адресату з відміткою поштової служби про причини повернення/досилання поштової кореспонденції «за закінченням терміну зберігання».

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка та її представник не були належно повідомлені про дату, час та місце судових засідань, призначених на 07 грудня 2022 року та 23 січня 2023 року, оскільки судові повістки були повернуті до суду без вручення адресатам із відмітками: «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання».

Ураховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повторної неявки належно повідомлених позивачки та її представника про час і місце розгляду справи, апеляційний суд уважав помилковими висновки суду першої інстанції про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Мартиневич О. А., посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2024 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Мартиневичем О. А., мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали районного суду про залишення позову без розгляду, проігнорувавши правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) та постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15-ц, від 21 червня 2023 року у справі № 202/32361/13-ц.

На думку заявника, в апеляційного суду були відсутні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення ОСОБА_1 на наявність обставин непереборної сили не посилалася.

Вказує, що у порушення вимог частини другої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції безпідставно поновив пропущений строк на апеляційне оскарження судового рішення зі спливом значного періоду часу без наведення відповідних підстав, чим порушив принцип правової визначеності, що призвело до незаконного скасування ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року про залишення позову без розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Мартиневичем О. А., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду не відповідають.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Статтею 354 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, від 21 жовтня 2010 року; PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року; USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46 - 53, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року; OSOVSKA AND OTHERS v. UKRAINE, № 2075/13, 19306/13, 28131/13, 21478/14, 56107/14, § 27 - 29, ЄСПЛ, від 28 червня 2018 року; SABADASH v. UKRAINE № 28052/13, § 31-34, ЄСПЛ, від 23 липня 2019 року), свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема, у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Зазначені правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

У справі, що переглядається Верховним Судом, встановлено, що ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 23 січня 2023 року у червні 2024 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження судового рішення та просила суд поновити цей строк, оскільки його пропущено з поважних причин. Такою причиною заявниця вказала те, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції вона не отримувала, а з її змістом ознайомилася в Єдиному державному реєстрі судових рішень 03 червня 2024 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу.

Поновлюючи ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивачка та її представник - адвокат Когут О. М. не були повідомлені про судове засідання, призначене на 23 січня 2023 року, а після постановлення оскаржуваної ухвали, її копія не була отримана ОСОБА_1 , оскільки повернулася до суду без вручення адресату з відміткою поштової служби про причини повернення/досилання поштової кореспонденції «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів вважає цей висновок апеляційного суду таким, що суперечить вимогам процесуального законодавства, з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зроблено висновок, що «особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала/не могла знати про розгляд справи, а не про дату судового рішення. Велика Палата Верховного Суду погодилася із тим, що для реалізації права на подання апеляційної скарги визначальним є не стільки участь заявника у всіх засіданнях суду, скільки отримання ним повного судового рішення, адже без ознайомлення з повним судовим рішенням неможливо зрозуміти мотиви суду, з яких він виходив, ухвалюючи рішення, а отже, неможливо сформулювати підстави апеляційної скарги. Разом з тим слід відмітити, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу».

Також у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15 (провадження № 61-22496св19), від 29 січня 2021 року у справі № 308/2739/16 (провадження № 61-9648св19), від 21 червня 2023 року у справі № 202/32361/13 (провадження № 61-3546св23) зазначено, що під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяк не повідомлявся судом і не знав про наявність справи у провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання у справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).

У вказаній справі ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом у липні 2019 року.

У матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що ОСОБА_1 востаннє була присутня в судовому засіданні суду першої інстанції 13 березня 2020 року, після чого в жодне судове засідання не з`явилася. Представник позивачки - адвокат Когут О. М., востаннє була присутня в судовому засіданні 21 грудня 2021 року.

ОСОБА_1 повідомлялася судом першої інстанції про судові засідання, призначені на 07 грудня 2022 року та 23 січня 2023 року, проте поштова кореспонденція була повернута до суду без вручення адресату через закінчення терміну зберігання.

Також матеріали справи містять докази направлення на адресу ОСОБА_1 копії ухвали суду від 23 січня 2023 року з аналогічною відміткою підприємства поштового зв`язку про причини невручення кореспонденції.

25 січня 2023 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень забезпечено надання загального доступу до повного тексту ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2023 року у справі № 463/5857/18.

Отже, з огляду на встановлені обставини та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18, ОСОБА_1 у розумінні пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України, не є особою не повідомленою про розгляд вказаної справи, оскільки є ініціатором судового розгляду й знала про судовий розгляд.

Відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції належно не дослідив матеріали цивільної справи № 463/5857/18, не перевірив наявність виняткових випадків, за яких можливе відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, поданою зі спливом одного року з дня складення повного тексту судового рішення, та належно не встановив таких підстав.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) зроблено висновок про те, що: «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи ОСОБА_2 про незаконність поновлення ОСОБА_1 строку на оскарження ухвали суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження заслуговують на увагу та спростовують висновки апеляційного суду, який поновив строк на апеляційне оскарження з порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд, при поновленні строку на апеляційне оскарження судового рішення, не врахував, що ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу зі спливом одного року з дня постановлення ухвали судом першої інстанції, не зазначив виняткових обставин або причин для незастосування положень частини другої статті 358 ЦПК України, а тому не навів обґрунтування поновлення такого строку.

Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою, оскільки апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження у справі та вирішуючи спір по суті, належно не перевірив доводи ОСОБА_1 про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, та порушенням принципу res judicata.

Ураховуючи викладене, у зв`язку із допущеними апеляційним судом вищенаведеними порушеннями норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконних судових рішень, наявні підстави для задоволення касаційної скарги і скасування ухвали Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження та постанови цього суду від 03 жовтня 2024 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За змістом частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що судовий збір за наведених умов стягується лише при ухваленні рішення по суті спору. В усіх інших випадках, зокрема, при вирішенні процесуального питання як у цій справі, судові витрати розподіляються за правилами статті 141 ЦПК України при вирішенні спору по суті.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець