Справа № 466/194/25
Провадження № 2/466/1253/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого-судді Білінської Г.Б.

при секретарі Ханас С.О., Солдат М.Я.

позивачів ОСОБА_1 , Марко О.А.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з участю третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

у с т а н о в и в

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей через свого представника- адвоката Манукян М.А. звернулись до Шевченківського районного суду м.Львова із позовом про визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловою площею у кв. АДРЕСА_1 .

В обгрунтування своїх вимог покликаються на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, який розірвано 09.12.2003 року. Під час перебування останніх у шлюбі у них народилось троє дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Згідно рішення виконавчого комітету народних депутатів Львівської міської ради №654 від 26.11.1992 року ОСОБА_6 як робітнику Львівської автобази №6 ВО «Львівбудтранс» на сім`ю було оформлено ордер та закріплено квартиру АДРЕСА_1 . На даний час вище вказана квартира не приватизована і за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 разом із своїми малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Проте більш як 10 років у спірній квартирі проживають лише позивачі, відповідач ОСОБА_6 більше десяти років у квартирі не проживає, оскільки після розірвання шлюбу створив нову сім`ю і живе з ними. Відповідач ОСОБА_7 - син відповідача ОСОБА_6 від другого шлюбу взагалі ніколи у спірній квартирі не проживав. Лише останній рік з метою подальшої участі у приватизації квартири відповідачі почали появлятись у спірній квартирі та створювати видимість проживання у ній - принесли якісь свої речі і створювали фото і відео присутності у квартирі.

Позивачі вважають, що відповідачі втратили право на проживання у спірній квартирі, не приймали участі у її утриманні, не цікавились квартирою, маючи фактично інше житло.

У судовому засіданні позивачі та їх представник -адвокат Манукян М.А. позовні вимоги підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позову.

Відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги заперечив, пояснив, що спірна квартира була виділена йому за місцем його праці на сім`ю з чотирьох осіб: на нього, дружину ОСОБА_1 та доньок ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . У 2003 році шлюб між ним та ОСОБА_1 був розірваний, він одружився вдруге. Друга дружина проживає у м.Стрий, там народився син ОСОБА_7 , якого він зареєстрував як свою дитину за місцем своєї реєстрації, у спірній квартирі у 2005 році. У 2006 році Шевченківським районним судом у справі №2п-364/06 через спір з колишньою дружиною з приводу користування квартирою було затверджено мирову угоду про порядок користування житлом, за якою йому в користування була виділена окрема кімната. Позивач ОСОБА_6 працює водієм, постійно перебуває у роз`їздах, але у своїй кімнаті в спірній квартирі тримає свої особисті речі, посуд, ліжко, на якому спить якщо залишається на ніч. Тобто, ніколи не втрачав інтересу до спірного житла, інколи із затримкою, але оплачує комунальні послуги, не вважає, що втратив право на користування спірною квартирою.

Відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги заперечив та пояснив, що ОСОБА_6 є його батьком, останній його зареєстрував у спірній квартирі як свого сина у 2005 році. До повноліття він проживав за своєю матір`ю у м.Стрий. Під час навчання в Університеті життєдіяльності він був поселений в гуртожиток, оскільки там фактично казарменний режим і він не міг проживати в іншому місці. Однак, він мав ключі від спірної квартири, відвідував її чи сам, чи з батьком, і мав намір поселитись в цій квартирі після закінчення навчання. У кімнаті, яка виділена батькові, знаходиться диван, на якому він спить, білизна, його одяг та особисті речі. Він не втрачав інтересу до цього житла і має намір там проживати.

Представник відповідачів просить у задоволенні позову відмовити як безпідставному.

Представник Шевченківської райадміністрації ЛМР направив клопотання про розгляд справи без їх участі, покладається на рішення суду.

Заслухавши доводи сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши надані докази, суд прийшов до наступного.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до ст. 3 даного Закону, декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою створення умов для реалізації прав особи у виборах, на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обгрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно- територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Згідно із ст. 4 цього Закону особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) в Україні визначено Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року.

Відповідно до пункту 4 вищенаведеного Порядку, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку.

Відсутність відповідачів за зареєстрованою адресою та їх непроживання в спірній квартирі не має тимчасового характеру, навпаки є усвідомленим рішенням про обрання іншого постійного місця проживання. Протягом тривалих років відповідачі не проживають у спірній квартирі.

Відповідно до ст. 9 ЖК України обмеження у праві користування жилим приміщенням відбувається не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до житла, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання держави с порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від і 8 грудня 2008 року).

В п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користу¬вання жилим приміщенням (ст. 71 ЖК) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити про¬пущений строк.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, який розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 09.12.2003 року.

Під час перебування останніх у шлюбі у них народилось троє дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Згідно рішення виконавчого комітету народних депутатів Львівської міської ради №654 від 26.11.1992 року ОСОБА_6 як робітнику Львівської автобази №6 ВО «Львівбудтранс» на сім`ю було оформлено ордер та закріплено квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю із чотирьох осіб:- його, дружину ОСОБА_1 та доньок ОСОБА_12 і ОСОБА_11 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.08.2019 та НОМЕР_2 від 13.11.2017 вбачається, що дочки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 померли у 2019 та 2017 році, відповідно.

Спірна квартира на даний час неприватизована, у ній зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 2004 р.н., ОСОБА_3 разом зі своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_4 2018 р.н., та ОСОБА_5 2014 р.н.

Особові рахунки по сплаті за користування всіма комунальними послугами та квартплатою оформлено на ОСОБА_6 , який надав у судовому засіданні квитанції про сплату комунальних послуг.

Згідно ст.81 ЦПК України на сторін у провадженні покладається обов`язок довести на підставі поданих доказів свої позовні вимоги чи заперечення позовних вимог.

Представником позивача як доказ непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин наданий Акт від 30.10.2024 року, з якого вбачається, що комісія в складі : майстрів дільниці ЛКП «Балатон-409» ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на підставі свідчень мешканців будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_16 та ОСОБА_17 засвідчили факт непроживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_4 вказаного будинку протягом 10 років.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 пояснили, що є сусідами позивачів, проживають у будинку АДРЕСА_3 і дійсно протягом більше як десяти років не бачили в будинку відповідачів. Однак, також зазначили, що у квартирі позивачів не бували, їм не відомо, якими саме кімнатами користуються проживаючі там мешканці, протягом дня перебувають на роботі і дійсно не можуть бачити, чи хтось інший, крім мешканців відвідує квартиру та хто там ночує. Висновки щодо непроживання відповідачів у квартирі роблять із того, що не зустрічали їх протягом тривалого часу у будинку. Щодо встановленого порядку користування кімнатами, оплати комунальних послуг їм нічого не відомо.

Відтак, суд критично оцінює Акт від 30.10.2024 р. як доказ не проживання відповідачів у спірній квартирі протягом десяти років, складений без огляду квартири, на підставі свідчень сусідів які у квартирі не бувають.

Свідок ОСОБА_18 , допитана за клопотанням представника позивачів, пояснила, що ОСОБА_6 -її дідусь. В спірну квартиру приїжджав дуже рідко, і такі приїзди супроводжувались конфліктами із ОСОБА_1 . Якось він приїхав і не міг відкрити замок у квартирі своїми ключами, викликав працівників поліції. Вважає, що таке він організовував спеціально, щоб підтвердити свій інтерес до цього житла. Його кімната у квартирі постійно закрита, які речі відповідачів там знаходяться свідку невідомо. Відповідача ОСОБА_7 вона ніколи у цій квартирі не бачила.

В заперечення позову відповідачем ОСОБА_6 подана довідка ТЗОВ «Транс Сервіс-1» №25 від 17.02.2025 р. про те, що він працює у ТЗОВ «Транс Сервіс-1», систематично перебуває в рейсах за межами Львівської області, що підтверджує пояснення відповідача про те, що він в силу своєї роботи не може щодня перебувати у спірній квартирі .

Відповідачем ОСОБА_6 в якості підтвердження своєї позиції у даному спорі надана копія постанови у справі №466/4139/22 від 12.10.20 22 р., з якої вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до органів поліції з приводу вчинення щодо неї домашнього насильства з боку ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 12.06.2022 р. При розгляді протоколу про адміністративне правопорушення судом встановлено, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою, та про відсутність у діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення.

Окрім цього, відповідачем ОСОБА_6 надані копії квитанцій про сплату ним комунальних послуг за користування спірною квартирою за 2016, 2018, 2022 р. р., а також звіти про здійснення відрахувань із заробітної плати по виконавчих документах про стягнення із ОСОБА_6 сум заборгованостей за сплату комунальних послуг по спірній квартирі за 2023 р. , що також є свідченням того, що хоч і в спосіб примусового стягнення заборгованих сум, ОСОБА_6 приймає участь в оплаті комунальних послуг у квартирі, у якій зареєстрований.

У судовому у засіданні з пояснень сторін встановлено, що у 2006 році судом була затверджена мирова угода, за якою особи, зареєстровані у спірній квартирі, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 встановили порядок користування квартирою, виділили відповідачу ОСОБА_6 окрему кімнату в користування, а кухня та комунальні вигоди залишились у спільному їх користуванні. Жодна із сторін не надала суду копію ухвали про затвердження такої мирової угоди. Однак, із пояснень сторін вбачається, що така угода виконується і на день розгляду справи судом у даному провадженні, оскільки ОСОБА_6 має доступ до квартири, закриває свою кімнату, тримає у ній свої особисті речі, тобто періодично користується спірним житлом.

Таке, на переконання суду, є свідченням того, що відповідач ОСОБА_6 не втратив інтересу до спірної квартири. А відтак, посилання позивачів та їх представника на те, що відповідач більше 10 років не проживає у квартирі АДРЕСА_4 та відповідно до ст. 71 ЖК втратив право на користування вказаною квартирою жодним належним та допустимим доказом не підтверджено .

Позивачі стверджують у позові, що ОСОБА_7 , 2004 року народження -син ОСОБА_6 від другого шлюбу, який у 2005 році батьком був зареєстрований як член його сім`ї, у квартирі АДРЕСА_1 , ніколи у ній не проживав, а тому його слід вважати таким, що втратив право на користування спірним житлом.

На підтвердження таких вимог в якості доказу поданий Акт комісії ЛКП «Балатон-409» від 30.10.2024 р., тобто складений за три місяці до подачі позову, про не проживання ОСОБА_7 у спірній квартирі. Оцінка вказаному доказу вже надана судом вище.

Відповідач ОСОБА_7 ствердив, що до повноліття, а саме до 2023 року, він проживав з матір`ю у м.Стрий, оскільки навчався в школі. Батько його інколи з собою брав до Львова, вони заходили у спірну квартиру, де у батька була закрита кімната і він там тримав свої речі, міг навіть в самій кімнаті приготувати їм їсти. Але через конфлікти батька із колишньою дружиною питання про те, щоб поселитись у спірній квартирі надовго, не розглядалось. У 2023 році ОСОБА_7 вступив до Львівського державного університету безпеки життєдіяльності на денну форму навчання, що стверджується відповідною довідкою, та йому виділили місце в гуртожитку. Батько йому дав ключ від квартири і від своєї кімнати у спірній квартирі, він там інколи бував, тримав деякі свої речі, але знову ж таки, постійно жити не міг через вороже ставлення до нього з боку першої батькової сім`ї.

На підтвердження таких пояснень відповідача ОСОБА_7 його представником суду наданий Договір на проживання в учнівському гуртожитку Львівського вищого професійного політехнічного училища на період 01.09.2024 р. по червень 2025 р., куди зі слів ОСОБА_7 він поселений за угодою між ЛВППУ та ЛДУБЖ. Зазначені докази жодним чином не спростовані у судовому засіданні представником позивача.

Гуртожиток не може вважатись іншим постійним місцем проживання, а проживання в гуртожитку на час навчання не може вважатись підставою для визнання особи такою, що має інше місце проживання та може бути визнана втратившою право на користування житлом на підставі ст. 107 ЖК України.

Відповідачами суду надані фото їх присутності у спірній квартирі . Суд такі докази оцінює критично, оскільки на таких фото відсутні цифрові дати, і такі могли бути виготовлені одномоментно для створення ілюзії постійної присутності відповідачів у квартирі. Однак, такі фото свідчать про існування доступу відповідачів до спірної квартири, до використання ними окремої кімнати у квартирі, яка була виділена ОСОБА_6 .

Позивачами та їх представником не надано жодних доказів, які б свідчили про існування іншого постійного житла, окрім спірної квартири, у відповідачів, як то- даних про існування іншого майна на праві власності відповідачів, даних про реєстрацію матері відповідача ОСОБА_7 , про постійне проживання останнього з матір`ю у м.Стрий; не заявлялись клопотання про допит свідків, які би підтвердили постійне проживання відповідачів всією сім`єю у м.Стрий, чи спростували пояснення відповідачів щодо періодичного користування ними квартирою та наявність інтересу до вказаної квартири.

Відтак, оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позивачами та їх представником позовні вимоги жодними доказами не доведені.

Окрім цього, суд при ухваленні рішення у даному спорі приймає до уваги невизначеність правої позиції позивачів та їх представника, які у своєму позові не конкретизували, з якої підстави вони вважають відповідачів втратившими право на користування спірним житлом: на підставі ст.71 ЖК, через їх тривале непроживання у спірній квартирі, чи на підставі ст.107 ЖК, через існування у відповідачів іншого постійного місця проживання .

Разом з тим, один Акт про не проживання відповідачів у спірній квартирі, складений менш як за три місяці до подачі позову не може бути законною підставою для визнання таких втратившими право на житло, відтак позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 10,12,81,82,263,264,265 ЦПК України, ст.ст. 71,107 ЖК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з участю третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Суддя Г. Б. Білінська