КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

15.10.25 м. Козятин

Козятинський міськрайонний суд Вінницької області у складі:

головуючої-судді Дурач О.А.

за участю секретаря Блащук Н.І.

представника позивача Юрченко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Козятин Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації та місця проживання: АДРЕСА_1 ), представник позивача ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (адреса місця реєстрації - відсутня) про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2025 року до суду надійшла дана позовна заява.

Ухвалою суду від 09.07.2025 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.08.2025 р. справу призначено до судового розгляду.

Короткий зміст вимог заяви

Позовна заява мотивована наступним. ОСОБА_1 з 1978 року зареєстрований та постійно проживаю в будинку АДРЕСА_1 . Його дружина ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З того часу у вказаному будинку проживає один. Взимку 2004 року до нього приїхала його дочка - ОСОБА_3 , яка на той час вже була громадянкою російської федерації та проживала в місті Санк-Петербург і повідомила йому, що має намір залишитись проживати у мене, оскільки він живе сам, має незадовільний стан здоров`я, вже на той час був інвалідом другої групи загального захворювання, тому за ним потрібен сторонній догляд. Дочка також пояснила йому, що їй необхідно зареєструвати своє місце проживання в його будинку для отримання громадянства України, для чого потрібно відвідати нотаріуса та укласти відповідний договір, який і буде підставою для її реєстрації.

23 грудня 2004 року у приватного нотаріуса Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєва В.Ю. він підписав якийсь документ, як з`ясувалося згодом, це був договір дарування будинку, відповідно до якого він, ОСОБА_1 , подарував ОСОБА_3 належний йому на праві власності на час укладання договору цілий жилий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 . При цьому дочка пояснила йому, що це така форма договору довічного утримання, оскільки будь - якого іншого договору нотаріус не посвідчить, так як вона є громадянкою росії, а вона зможе отримати громадянство України, буде проживати з ним та надавати йому необхідну допомогу в зв`язку з погіршенням стану його здоров`я. Позивач зазначає, що проживав, так і проживає один у вказаному будинку, весь час по сьогоднішній день оплачую комунальні послуги по особових рахунках, які оформлені на його ім`я. Іншого нерухомого майна у власності не має, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Крім того, в 2009 році він приватизував земельну ділянку біля вказаного будинку та отримав на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 504939 від 15.12.2009 року для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарськиих будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, і будинок і земельна ділянка біля нього, перебувають в користуванні позивача, а земля і у власності. Тобто, відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

Відповідачка після підписаня договору, в будинку так і не зареєструвалася. Вона щороку приїзжала до позивача у відпустку, періодично надсилала грошові кошти, тому він і вважав, що між нами фактично укладений договір довічного утримання.

Наслідки договору, який він уклав, не розумів, а безоплатно передавати у власність відповідачки свій будинок він взагалі наміру не мав, та й фактично не передавав, тому спокійно жив у своєму будинку і був впевнений, що він і досі належить йому.

До повномаштабного вторгнення відповідачка переконувала позивача, що їй необхідно ще деякий час перебувати в росії, щоб вирішити питання з переїздом в Україну та що вона оформляє громадянство України та згодом переїде до нього на постійне проживання, так як з роками його стан здоров`я лише погіршувався.

В кінці грудня 2022 року дочка подзвонила йому по телефону та в категоричній формі повідомила, що в зв`язку з війною відвідувати його вона не має можливості, а буде лише надсилати грошові перекази, і щоб він шукав когось з родичів, щоб йоог доглядали.

З того часу його почав доглядати його племінник ОСОБА_5 . Він щоденно піклується про позивача, купує позивачу продукти харчування та ліки, готує їжу, прибирає в будинку, обробляє присадибну земельну ділянку.

Щодо доньки, то останній грошовий переказ від неї надійшов в жовтні 2024 року. Відтоді він нічого про відповідачку не чув, де вона перебуває наразі йому не відомо, так як вона припинила зі ним будь-яке спілкування.

В даний час позивач має намір укласти договір довічного утримання з ОСОБА_6 , проте не може здійснити свій намір, оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачкою.

Просить суд визнати недійсним договір дарування від 23 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю., реєстровий номер 2531, відповідно до умов якого, я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер за ДРФО України НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , передав безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер за ДРФО України НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_3 , цілий жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , та повернути вказаний будинок у мою власність шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за відповідачкою.

Позиція відповідача

Відповідач не скористалась правом надання відзиву.

Процедура судового розгляду

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним. Зазначила, що оригінал договору дарування віднайшли в паперах позивача і надалі звернулись до суду. Позивач не страждав в 2004 році на поганий зір та слух, інвалідність не пов`язана з розумовою діяльністю.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, судом постановлено ухвалу про розгляд справ за їх відсутності, враховуючи, що інтереси позивача забезпечені участю його представника, а неявка відповідача є повторною, що дає підстави для розгляду справи без її участі, враховуючи положення п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Свідок ОСОБА_8 , яка є цивільною дружиною племінника позивача, ОСОБА_5 , суду показала, що ОСОБА_1 живе сам, його племінник ОСОБА_5 його доглядає, про договір дарування будинку їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_5 показав, що є племінником ОСОБА_1 , доглядає його та допомагає йому. Про договір дарування будинку йому не відомо. Намірів про дарування будинку від родичів не чув.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне.

23.12.2004 р. приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2531 договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно п. 1 вказаного Договору, ДАРУВАЛЬНИК передав безоплатно у власність /подарував/, а ОБДАРОВУВАНА прийняла в дарунок належний ДАРУВАЛЬНИКУ на праві власності цілий жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

Пунктом 7 Договору визначено, що ДАРУВАЛЬНИК стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Згідно п. 8 Договору, казаний жилий будинок ДАРУВАЛЬНИКОМ передано, а ОБДАРОВУВАНОЮ прийнято.

Сторони домовилися, що під передачею жилого будинку за цим договором слід вважати передачу речі. Прийняття ОБДАРОВУВАНОЮ від ДАРУВАЛЬНИКА ключів від будинку свідчить про те, що передача речі відбулася. Це відповідає ст. 722 ЦК України, згідно із якою прийняття ОБДАРОВУВАНОЮ документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність ДАРУВАЛЬНИКОВІ предмета Договору, або символії речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку.

У п. 10 Договору сторони визначили, що: ми, ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, однаково розуміючи значення і умові цього правочину та його правові наслідки, підтверджуємо дійсність намірів при укладенні, а такоя-те, що він не носить характеру фіктивного чи здаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором.

Також, нотаріусом посвідчено, що договір підписано сторонами у його (нотаріуса) присутності. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_9 жилого будинку в АДРЕСА_1 , що відчужується перевірено.

Вказаний договір зареєстровано, згідно даних реєстраційного посвідчення.

На обгрунтування позову позивачем також надано довідку за вих. № 854/12-25 від 21.05.2025 р., згідно якої ОСОБА_1 зареєстрований та проживає один за адресою: АДРЕСА_1 ; медичні документи, а саме виписку із медичної карти ОСОБА_1 від 24.04.2025 р. на підтвердження стану його здоров`я, суд звертає увагу, що вказані захворювання в цілому пов`язані з порушеннями серцево-судинної системи, дані, що вказаними захворюваннями позивач страждав у 2004 році та що вказані захворювання не дали можливості позивачу належним чином ознайомитись з договором дарування та сприймати його зміст, суду не надані; квитанції про оплату позивачем комунальних послуг на утримання будинку за місцем його проживання, за адресою: АДРЕСА_1 ;скріншоти з екрану мобльного телефону про переписку, зі слів позивача, з донькою ОСОБА_10 у 2024 році, згідно яких нею надсилались грошові перекази 28.05.2024 р., 15.10.2024 р., державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 504939 від 15.12.2009 року, згідно якого позивач оформив на себе право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарськиих будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 ; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 .

В судовому засіданні свідки зазначили про необізнаність з укладеним договором дарування та обставинами його укладання.

Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

При вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Отже, для правильного вирішення вказаної справи, суду необхідно встановити наявність або відсутність порушеного права позивача, а у разі встановлення наявності порушеного права, визначити, чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним та чи заявлено позов в межах строків позовної давності.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 ст. 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як передбачено ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1); прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч.4).

Згідно ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Висновки суду за результатами розгляду позову

Враховуючи вищенаведене у своїй сукупності та логічному взаємозв`язку, аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не надано належні, достатні та допустимі докази на обґрунтування своїх вимог. Судом встановлено, що 23.12.2004 р. між сторонами укладено договір дарування будинку. Вказаний договір посвідчено нотаріально, нотаріусом встановлено дієздатність його сторін, роз`яснено правові наслідки укладення даного правочину, тобто форма для укладання такого виду договорів дотримана належним чином. Договором встановлено, що відповідач фактично прийняла предмет дарування у власність (п.8), позивачем вказане не спростовано.

Доводи позивача про необізнаність з видом даного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, за станом здоров`я на момент укладання спірного договору позивач мав можливість розуміти значення своїх дій та їх наслідки, факт отримання ним у власність земельної ділянки у 2009 році, тобто після укладення договору дарування, не встановлює та не констатує його право власності на жилий будинок, розташований в її межах. Позивач мав у розпорядженні примірник договору дарування (його оригінал), а тому мав можливість з`ясувати його зміст. Необізнаність інших членов сім`ї позивача з укладеним договором дарування з відповідачем сама по собі не свідчить про недійсність такого договору. Факт продовження проживання позивача в будинку, належному відповідачу, також не свідчить про недійсність укладеного договору, оскільки позивач є батьком відповідача та цілком логічним буде залишення його проживання в даному житлі, враховуючи сімейні стосунки. Фактично метою даного позову є повернення будинку у власність позивача з метою його передачі (надання мождливості розпоряджатися) іншим членам сім`ї, які здійснюють за ним догляд, а не фактичні обставини, які би могли зумовити недійсність даного договору. Таким чином, враховуючи, що підстави для визнання договору дарування недійсним судом не встановленні, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

При розподілі судових витрат суд керується нормами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 19, 81, 133, 141, 259, 263-265, 273, ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір» суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса реєстрації та місця проживання: АДРЕСА_1 ), представник позивача ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (адреса місця реєстрації - відсутня) про визнання недійсним договору дарування нерухомого майнавідмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 22.10.2025 р.

Суддя: О.А. Дурач