ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8796/25 Справа № 204/8096/24 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 05 червня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проживає однією сім?єю у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 . Від вказаних відносин сторони мають двох спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом із батьками у АДРЕСА_1 . Позивач самостійно забезпечив належний рівень життя дітей та матеріально їх забезпечує. Відповідачка з 2022 не займається вихованням дітей, не спілкується з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу та нехтує своїми батьківськими обов`язками, систематично влаштовує скандали, що дуже негативно впливає на моральний та психологічний стан дітей. Таким чином, остання фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню дітей, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даними позовними вимогами.

Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 05 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що за відсутності жодних об`єктивних та безсумнівних доказів свідомого ухилення відповідачкою від виконання батьківських прав, що можуть бути наслідком позбавлення останньої батьківських прав відносно її дітей, суд вважав позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01 липня 2009 року та серії НОМЕР_2 від 01 жовтня 2014року (а.с.6-8).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до листа генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №7»Дніпровської міської ради від 16 січня 2025 № 63, діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігаються у закладі охорони здоров`я з 24 вересня 2018 року на підставі декларації, укладеної матір`ю ОСОБА_2 . За останні три роки супровід дітей до сімейного лікаря здійснював лише батько, ОСОБА_1 , в той час як мати, ОСОБА_2 до лікаря з питань, щодо лікування, стану здоров`я, медичного огляду чи щеплення своїх дітей не зверталася. При цьому зазначається, що вона раніше брала активну участь у їх вихованні та завжди цікавилася станом здоров`я дітей, нарікань щодо неї у лікаря ніколи не було(а.с.65).

Згідно з довідками, виданих директором Дніпровського ліцею №120 Дніпровської міської ради від 15 січня 2025 року № 13 та № 14, діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є учнями навчального закладу. Мати, ОСОБА_2 , протягом 2024-2025 навчального року на батьківських зборах жодного разу не була, з класними керівниками не спілкувалася, успіхами дітей не цікавилась. Вихованням дітей займається батько, ОСОБА_1 (а.с.66-67).

Відповідно до службової характеристики, затвердженої командиром військової частини НОМЕР_3 від 30 травня 2024 року, ОСОБА_1 проходить службу в цій частині та характеризується позитивно. Займаній посаді відповідає (а.с. 12-13).

Судом також було досліджено постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року (справа № 204/9876/24) за якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 184 КУпАП та накладено штраф, оскільки остання ухилилась від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду за дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого останній вчинив дорожньо-транспортну пригоду, чим порушив вимоги п.4.7 та 4.14 а ПДР України.

Головою Центральної адміністрації Дніпровської міської ради Клюєвим А. прийнято розпорядження «Про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та підписано відповідний висновок №94-р від 13.03.2025 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за відсутності жодних об`єктивних та безсумнівних доказів свідомого ухилення відповідачкою від виконання батьківських прав, що можуть бути наслідком позбавлення останньої батьківських прав відносно її дітей, суд вважав позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Статтю 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частинами 2, 4 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Згідно п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

При розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, є обов`язковою участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що вона має негативну характеристику, чи вчинила будь-які протиправні дії відносно своїх дітей, та лише притягнення останньої до адміністративної відповідальності за ч 3. ст.184 КУпАП та зазначені у листах школи, що остання не турбується про своїх дітей, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки даним обставинам суд першої інстанції дав обґрунтовану оцінку, та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Проаналізувавши поведінку відповідачки щодо виховання дитини, з`ясувавши, що у період часу 2022 - 2023 роках дитина перебувала із відповідачкою за кордоном, та її вихованням, матеріальним забезпеченням займалася відповідачка, про що не заперечував позивач, а також встановивши, що після повернення до України, дитина почала проживати разом із батьком та бабусею, з боку відповідачки на утримання дитини надходила матеріальна допомога (гроші, продукти харчування, одяг, взуття, шкільна канцелярія, тощо), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що має місце наявність численних обставин доцільності позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей оскільки остання умисно самоусунулась та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до дітей будь-якої материнської уваги та турботи, не займається вихованням та утриманням дітей, не піклується про фізичний, духовний, моральний розвиток дітей, не має бажання спілкуватись та проживати з дітьми, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять достатні докази того, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, тоді як позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини.

Врахувавши інтереси дітей, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, встановивши відсутність підтвердження винної поведінки відповідачки, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї дитини.

Доказів того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, позивач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надав.

Крім того, висновком Центральної адміністрації Дніпровської міської ради встановлена недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з відсутністю переконливих доказів щодо систематичного неналежного виконання нею батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови задоволенні позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 05 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 21 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2025 року

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова