ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7175/25 Справа № 932/3108/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/3108/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новікова Ніна Афанасіївна, про виключення зі спадкового реєстру запису про державну реєстрацію заповіту, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Березнякової Катерини Олександрівни на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Цитульського В.І., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новікова Н.А., про виключення зі спадкового реєстру запису про державну реєстрацію заповіту.

В обґрунтування позову зазначив, що його (позивача) батьку ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 .

Позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі за вироком суду від 03 грудня 2015 року і звільнився 21 жовтня 2019 року.

Після звільнення вселився разом зі своєю сім`єю у зазначену квартиру де також проживала його (позивача) бабуся ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що у березні 2024 року йому надійшла повістка про виклик до суду у справі №932/11164/23 за позовом відповідача ОСОБА_2 про виселення його та членів його сім`ї із спірної квартири. Саме тоді він дізнався про заповіт, що був підписаний від імені його батька ОСОБА_3 на відповідача ОСОБА_2 .

Вважає, що ОСОБА_3 не підписував заповіт, оскільки він обіцяв залишити свою частину квартири йому (позивачу).

У зв`язку з чим просив виключити зі спадкового реєстру запис про реєстрацію заповіту, складеного 13 квітня 2018 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського місткого нотаріального Округу Новіковою Н.А., реєстровий номер 1137.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Сгнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 -адвокат Березнякова К.О., подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, та підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірний заповіт ОСОБА_3 не підписував, складання даного заповіту не відповідає дійсній волі ОСОБА_3 , оскільки він обіцяв залишити свою частину квартири позивачу.

Вказує, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував фактичні обставини по справі.

Зокрема зазначає, що одночасно в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська два місяці перебувала на розгляді цивільна справа №932/12438/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Розгляд даної цивільної справи (№932/3108/24) напряму залежав від результату розгляду справи №932/12438/24, а тому виникла необхідність у зупинені провадження у справі, однак суд першої інстанції відмовив у задоволенні такого клопотання та розглянув справу з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів.

Вважає, що суд першої інстанції зробив передчасні висновки про відмову у задоволенні позовних вимог, що призвело до порушення норм процесуального права.

У рішенні суду першої інстанції зазначено про недоведеність позовних вимог скаржника, висновок суду щодо обґрунтованих показаннях свідків відповідача та її доньки про наявність волі померлого на складання особистого розпорядження на випадок смерті на користь відповідача.

Звертає увагу, що предметом спору є можливе визнання недійсним заповіту, а не особистого розпорядження.

Крім того, присутність відповідача та її доньки під час складання заповіту померлим свідчила б про порушення вимог Закону «Про нотаріат», оскільки факт присутності інших осіб під час складання заповіту є психологічним тиском на відповідача.

Зауважує, що суд першої інстанції не звернув уваги на недостатність та недостовірність наданих представником відповідача доказів та зробив передчасні висновки про безпідставність та недоведеність позовних вимог скаржника.

Також, вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем на користь адвоката Прокопенка В.М. грошових коштів у розмірі 40 000 грн.

Звертає увагу, що задовольняючи вимоги представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, суд першої інстанції не врахував критерій необхідності адвокатських витрат.

Вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є безпідставним та неправомірним.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Прокопенко В.М. скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу в якому вважає апеляційну скаргу безпідставною та невмотивованою.

Зазначає, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, що відповідачці на праві особистої приватної власності належить в цілому квартира за адресою: АДРЕСА_2 : яка складається з:

- 1/3 частини квартири, отриманої на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А., реєстровий номер: 265, після спадкодавця ОСОБА_3 ;

- 2/3 частини квартири, отриманої на підставі Спадкового договору, укладеного з ОСОБА_4 (бабусею апелянта) та посвідченого 24 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А., реєстровий номер 136.

На підтвердження надано суду: витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 листопада 2021 року номер 285181373; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 лютого 2020 року номер 201259867.

Також зазначає, що ОСОБА_3 часто скаржився відповідачці, що його син топив того у ванній; іншого разу, що його син змушує його голодувати, забирає їжу та б`є, коли той просить дати йому поїсти, тому доводи апелянта, що між ним та його батьком були нормальні стосунки спростовуються показанням свідка, матеріалами справи та доказами.

Вказує, що відповідач після смерті батька позивача понесла всі витрати на поховання, син (позивач) жодного разу після звільнення не навідувався на кладовище до покійного, не був у близьких стосунках зі своїм батьком і не спілкувався з ним коли недовго проживав з ним.

Апелянт не подавав заяву про прийняття спадщини. Апелянт навіть не знає точного місця поховання свого батька.

Зауважує, що апелянт безпідставно заволодів її власністю, у зв`язку з чим відповідач подала запити до органів поліції та в правоохоронні органи про протиправні насильницькі дії апелянта, про перешкоджання їй з боку ОСОБА_1 у користуванні власною нерухомістю.

Апелянт не складав та не подавав будь-яких заяв про прийняття спадщини (про вступ до спадщини), хоча знав про наявність заповіту на користь відповідача з боку свого батька та бабусі, у т.ч. йому було відомо і про укладений та підписаний ОСОБА_4 спадковий договір з відповідачем.

Також зазначає, що ОСОБА_3 до кінця своїх днів за життя самостійно читав та підписував документи, доказів того, що після цього стан здоров`я його змінився і він втратив можливість самостійно писати та проставляти підпис на документах, позивачем суду не надано. Зазначені обставини щодо вільного вчинення правочину на користь ОСОБА_2 перебувають у логічному та послідовному зв`язку із її показами.

Наголошує, що самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірним, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть що такі дії порушують їх права. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача, є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вказує, що позивачем не надано жодного доказу, який би дозволив принаймні сумніватися у тому, що заповіт не відповідав волі ОСОБА_3 , зокрема письмових. Допитана як свідок відповідач та її дочка підтвердили наявність волі ОСОБА_3 на складення особистого розпорядження на випадок смерті на користь відповідача.

Відповідач згодна з рішенням суду, який встановив, що оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу надану відповідачу, зазначає, що адвокат згідно укладеного договору, представляв її інтереси у справі, приймав участь у судових засіданнях, надавав пояснення та складав процесуальні документи, про що є детальний опис відповідних послуг, а позивачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Вважає заявлений розмір цих витрат є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим на їх надання, значенням справи для відповідача (спір стосується житла). Тому заява відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу судом обґрунтовано задоволена повністтю.

Вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права і процесуального права, а тому судове рішення слід залишити без змін.

Представник відповідача адвокат Прокопенко В.М. у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити. Дав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 20 липня 2020 року батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_1 матір`ю батька позивача, померлого ОСОБА_3 , є ОСОБА_4 (бабуся позивача).

12 березня 2018 року батько позивача ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_2 належну йому частку квартири АДРЕСА_1

24 січня 2019 року ОСОБА_4 , як відчужував, та ОСОБА_2 - як набувач, уклали спадковий договір щодо інших 2/3 частин вказаної квартири.

Згідно свідоцтва про смерть від 24 квітня 2020 року батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про звільнення ОСОБА_1 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 13 жовтня 2015 року по 21 жовтня 2019 року.

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 померла від 13 листопада 2021 року.

Згідно інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 : 1/3 за заповітом після ОСОБА_3 ; 2/3 за спадковим договором після ОСОБА_4

ОСОБА_2 15 грудня 2023 року звернулась до суду із позовом про виселення із вказаної квартири позивача ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_6 (копія свідоцтва про шлюб долучена позивачем).

Допитані в суді першої інстанції у якості свідків відповідач та її дочка ОСОБА_7 пояснили, що відповідач ОСОБА_2 доглядала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позивач батьку та бабусі не допомагав, відносини між ними були погані. Складення заповіту відповідало волі ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_8 вказав, що позивач був у нормальних стосунках з батьком, серйозних конфліктів між ними не було. Про складення заповіту на відповідача йому нічого не відомо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту порушення прав та законних інтересів позивача фактом реєстрації в спадковому реєстрі заповіту останнього. За обставин, що право власності на спадкове майно ОСОБА_3 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , єдиним належним способом захисту права позивача є віндикаційний позов, в межах даної справи позивачем обрано не належний спосіб захисту, що також є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції, але зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №916/2040/20).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем те, що 12 березня 2018 року батько позивача ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів належну йому частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

24 січня 2019 року ОСОБА_4 , як відчужувач та ОСОБА_2 , як набувач, уклали спадковий договір щодо 2/3 частин вказаної квартири.

Згідно свідоцтва про смерть від 24 квітня 2020 року, батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину спірної квартири.

Згідно інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 : 1/3 за заповітом після ОСОБА_3 ; 2/3 за спадковим договором після ОСОБА_4 .

Заяви про прийняття спадщини до нотаріуса позивач не подавав, доказів фактичного її прийняття суду не надав.

Таким чином, суд першої інстанції в своєму рішенні вірно зазначив, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, не обґрунтував яке його суб`єктивне право порушено особою, до якої пред`явлено позов і яким чином позов саме про виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту ефективно захистить порушене право.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного на користь власника майна, то його відносини з контрагентом не мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав, зокрема визнання правочину недійсним.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі №148/2112/19 (провадження №61-18061св20).

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення такого позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18).

Зважаючи на фактичні обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з даним позовом, для захисту його порушеного права необхідно вибрати інший, належний спосіб захисту права, зокрема визнання правочину недійсним. Вказане відповідатиме способу захисту, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначився, що позивачем обрано не належний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову.

Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі №398/1796/20).

Отже, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на інші підстави, які суд зазначив відмовляючи у задоволені позову, як зайві.

Щодо доводів скарги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

У справі, що переглядається, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. представник ОСОБА_2 - адвокат Прокопенко В.М. надав до суду першої інстанції такі докази: Договір про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) № 02-07 від 02 липня 2024 р.; уточнену Додаткову угоду №1 від 19 липня 2024 року до Договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) № 02-07 від 02 липня 2024 року, яка містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 2427 від 19 січня 2015 року; Ордер на надання правничої (правової) допомоги, Серія АЕ. №1298898 від 02 липня 2024 року.

Задовольняючи вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, виходив з додержання принципу доведеності наданих послуг, їх співмірності зі складністю справи та об`ємом наданих адвокатом послуг, а також часом витраченим на їх надання. Також судом враховано, що представником позивача не подано обґрунтованого клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідача. Доводів щодо неспівмірності витрат в суді апеляційної інстанції сторона позивача не заявляла.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цілому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, не є підставою для його скасування, зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити та викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на прийняте рішення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Березнякової Катерини Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 22.10.2025 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв