ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/460/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2025 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шаповалової К.В.

за участі секретаря судового засідання Давидюк В.О.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

стягувача ОСОБА_3

представника стягувача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. Кошиця, 5а заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 22 серпня 2025 року заяву передано судді Шаповаловій К.В.

Ухвалою суду від 25 серпня 2025 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 та призначено у справі судове засідання на 3 вересня 2025 року.

2 вересня 2025 року від стягувача надійшла заява про відкладення судового засідання у справі, оскільки за станом здоров`я вона не може з`явитись у судове засідання.

Судове засідання 3 вересня 2025 року було відкладено на 19 вересня 2025 року за клопотанням стягувача.

19 вересня 2025 року від стягувача надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки вона має намір скористатись правовою допомогою.

Судове засідання 19 вересня 2025 року було відкладено на 14 жовтня 2025 року за клопотанням стягувача.

14 жовтня 2025 року від представника стягувача надійшли письмові заперечення на заяву боржника.

У судовому засіданні заявник та його представник підтримали подану заяву вказали, що ОСОБА_1 не отримував копію судового наказу, бо стягувач вказала невірно адресу місця його проживання у заяві про стягнення аліментів, хоча їй добре відома фактична адреса проживання заявника, враховуючи, що стягувачем була вказана невірна адреса суд мав відмовити у видачі судового наказу. Також вказали, що подружжя припинило проживати разом з листопада 2024 року, до цього вони проживали однією сім`єю, за однією адресою та несли спільні витрати на утримання спільної доньки, а ОСОБА_3 подала заяву про стягнення аліментів через 14 днів після того, як подружжя почало проживати окремо. На цей час донька по черзі проживає з обома батьками, зокрема 3 дні на тиждень вона проживає з батьком, хоча рішення суду про визначення місця проживання дитини не має. Вказали, що стягувач безпідставно у заяві про стягнення аліментів вказала, що донька перебуває на утриманні лише стягувача і що згоди щодо утримання спільної доньки вони не досягли, оскільки заявник сплачує кошти за садочок доньки, перераховує кошти на карту стягувача для дитини, оплачував консультацію дитячого отоларинголога та проведення операції, також купує їй одяг, іграшки, все що потрібно дитині в її віці. Враховуючи зазначені обставини просили визнати судовий наказ про стягнення із заявника аліментів на утримання спільної доньки таким, що не підлягає виконанню.

Стягувач та її представник у судовому засіданні заперечувала проти поданої заяви, вказала, що дійсно заявник дає кошти на утриманні дитини, проте такі виплати мають періодичний характер. Не заперечувала, що донька спілкується з батьком та декілька днів на тиждень живе (ночує) у батька, проте це не визначення місця проживання дитини з батьком, а це форма участі батька у вихованні дитини. На постійній основі донька проживає зі стягувачем та вона несе основний тягар витрат на її проживання, лікування, забезпечення розвитку, проведення дозвілля, сплата комунальні послуг, тощо. Крім того, вказали, що часткова сплата коштів, зокрема на дитячий садочок, не свідчить про наявність підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Скасування судового наказу не забезпечить найкращих інтересів дитини. Вказали, що стягувач звернулась до суду із заявою про стягнення мінімально визначеного розміру аліментів, до того ж процес сплати аліментів тривалий, до 18 років і те, що заявник наразі сплачує кошти, не свідчить про те, що він буде це робити до виповнення дитині 18 років. У задоволенні заяви просили відмовити.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, вивчивши доводи заявника, заперечення стягувача, заслухавши пояснення заявника, стягувача, їх представників, суд дійшов до наступного висновку.

27 листопада 2024 року ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , 2022 року народження, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

16 грудня 2024 року Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ, за яким визначено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 листопада 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із виданим судовим наказом ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом пунктів 4, 5 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно із статтею 172 ЦПК України у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, коли судовий наказ набирає законної сили у день його видачі.

Частиною восьмою статті 170 ЦПК України визначено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Частиною другою статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Крім того, відповідно до статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно із статтею 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому наведеними положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Судом встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року задоволено заяву державного виконавця Дарницького ВДВС та видано дублікат судового наказу № 753/23187/24 від 16 грудня 2024 року.

Також судом під час розгляду заяви ОСОБА_1 встановлено, що він не заперечує наявність у нього обов`язку щодо утримання доньки та стверджував, що він сплачує кошти за дитячий садок, перераховує кошти на карту стягувача, сплачує за лікування доньки, купує одяг, їжу, іграшки, тощо.

Суд враховує ту обставину, що ОСОБА_1 у період з лютого по серпень 2025 року перераховував кошти за освітні послуги доньки ОСОБА_5 , а також надсилав кошти невідомому адресату з коментарем « ОСОБА_5 », та сплатив 1950 грн в грудні 2024 року за консультацію отоларинголога, той же час таке перерахування коштів свідчать лише про часткове виконання ним зобов`язання та, як наслідок не можу бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки аліменти, що були визначені на підставі заяви ОСОБА_3 мають тривалий характер (сплачуються до повноліття дитини), є періодичними платежами, тобто сплачуються щомісячно у визначеному розмірі, крім того, такий розмір аліментів може корегуватись протягом усього часу їх стягнення, з урахуванням норм чинного законодавства України.

Заявником чи його представником не було надано суду доказів, що ОСОБА_1 вираховано суму аліментів на доньку, яка підлягає сплати до її повноліття та така сума була повністю чи частково перерахована стягувачу, або, що між батьками укладено нотаріально посвідчений договір про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею дитині права власності на нерухоме майно.

Факт періодичного проживання дитини у батька (2-3 дні на тиждень) не може свідчити про наявність підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки відсутнє рішення суду, яким визначено місце проживання дитини та вказане є способом участі батька у вихованні дитини. Доказів існування між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини, суду надано не було.

Відповідно до частини третьої статті 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Також, у статті 199 СК України передбачено право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним.

Ті обставини, що ОСОБА_1 є батьком малолітньої ОСОБА_5 та, що у нього є обов`язок щодо її утримання, заявник не оспорює.

Будь-яких доводів щодо наявності процесуально-правових підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заявником та його представником суду не зазначалось.

Також суд зазначає, що не отримання боржником копії судового наказу та зазначення невірної адреси місця проживання боржника у заяві про видачу судового наказу не є підставою для відмови у видачі судового наказу та для визнання його таким, що не підлягає виконання, враховуючи норми ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд не знаходить передбачених статтею 432 ЦПК України підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки боржником не доведено, що судовий наказ було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Крім того, суд враховує, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У даному випадку задоволення заяви ОСОБА_1 не забезпечує якнайкраще інтереси малолітньої дитини, на утримання якої за судовим наказом № 753/23187/24 від 16 грудня 2024 року стягуються аліменти.

З огляду на викладене, керуючись статтями 259, 160, 173, 432 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: К.В. Шаповалова