Постанова

Іменем України

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 522/4230/21

провадження № 61-14322св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року у складі колегії суддів Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу від 14 грудня 2015 року він придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року у справі № 522/1921/16-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково та витребувано у нього зазначену квартиру.

Посилався на те, що за час, коли квартира перебувала у його власності, ним зроблено коштовний ремонт та прибудовано додатково 1,8 кв. м площі квартири, що складає 6,2 % від загальної площі квартири, тобто 31/500 частини квартири, у зв`язку із чим вважав за доцільне визнати за ним право власності на це майно та стягнути з відповідачів вартість збільшення майна.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати за ним право власності на 31/500 частин квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути на його користь з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 154 622,00 грн;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 16 листопада 2021 року у складі судді Бондар В. Я. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що витрати, про які він зазначає, стосуються утримання або збереження майна (квартири), були необхідними для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності та здійснені саме ним як набувачем (володільцем) квартири, а звіт про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , від 07 вересня 2018 року не містить відповідей на вказані питання, а тому не довів своїх позовних вимог.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд постановою від 20 квітня 2023 року, з урахуванням ухвали Одеського апеляційного суду від 29 травня 2023 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року скасував.

Позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 154 622 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 546,22 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 2 319,33 грн.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги про визнання права власності на 31/500 частин квартири АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту цивільних прав з урахуванням обставин справи, зокрема того, що особа згідно з вимогами закону набуває право на компенсацію здійснених витрат, а тому окреме визнання права на поліпшення, за які стягується компенсація, не вимагається.

Оскільки ОСОБА_1 добросовісно володів нерухомим майном та під час володіння здійснив поліпшення нерухомого майна, внаслідок чого ринкова вартість майна збільшилася (на підтвердження чого в матеріалах справи міститься звіт про визначення ринкової вартості), він має право на підставі частини четвертої статті 390 ЦК України отримати відшкодування здійснених витрат, на яку збільшилася вартість квартири у сумі 154 622,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

01 червня 2023 року ОСОБА_2 направив на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду

від 20 квітня 2023 року у справі № 522/4230/21, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 травня 221 року у справі № 296/1033/18 та від 06 листопада 2019 року у справі № 753/427/16.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною першою статті 411 цього Кодексу (справу розглянуто

за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою).

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що наданий позивачем звіт про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , від 07 вересня 2018 року, складений Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «АМК Траст», є недопустимим доказом проведення саме позивачем ремонту та добудови, оскільки підтверджує лише збільшення вартості квартири, проте не вказує, ким такі поліпшення були проведені та оплачені. Крім того, позивач не надав суду доказів про те, що після добудови спірна квартира була здана в експлуатацію.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 27 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження у вказаній справі, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини першої статті 389 ЦПК України.

У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1993 року на праві спільної часткової власності є власниками у рівних частках квартири АДРЕСА_1 , яку отримали у власність у порядку приватизації.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2013 року у справі № 522/3621/12 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди, визнання договору укладеним, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено частково. Визнано укладеним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_5 право власності на відчужену квартиру АДРЕСА_1 . Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_5 у квартиру. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16грудня 2014 року у справі № 522/23159/14-ц позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задоволено. Поділено майно, яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як подружжя, шляхом виділення ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

18 вересня 2015 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 14 грудня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 відчужила ОСОБА_1 спірну квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2015 рокуу справі № 522/3621/12, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2013 року скасовано. ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року, зокрема, встановлено: власник 1/2 частини спірної квартири ОСОБА_2 не надавав своєї згоди ні на оренду своєї частки квартири, ні на її продаж і незаконним шляхом був позбавлений своєї частини власності. ОСОБА_3 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_6 бути її представником щодо укладення та підписання договору оренди спірної квартири, однак довіреність не містить посилань на можливість викупу квартири у майбутньому, на вартість квартири та інші умови продажу для зарахування орендної плати в рахунок вартості за квартиру і відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 погоджувались з істотними умовами договору. Суд також зробив висновок, що договір оренди спірної квартири від 01 листопада 2009 року є нікчемним.

Апеляційний суд Одеської області від 22 грудня 2016 року рішенням у справі № 522/1921/16-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року скасував. Позов ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння і виселення задовольнив частково. Витребував у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 13-72. Відмовив ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в частині задоволення позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення разом з особами, що з ним проживають.

Відповідно до звіту про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 від 07 вересня 2018 року, наданого ТОВ «АМК Траст», ринкова вартість спірної квартири у результаті невід`ємних поліпшень квартири збільшилася на 154 622,00 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень частини першої статті 317, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 24 червня 2015 року № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року № 6-2233цс16.

За змістом частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Верховний Суд звертає увагу на те, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевому набувачу збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач може заявити до власника спірного нерухомого майна позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на його повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваного майна, а у разі здійснення поліпшень цього майна, які не можна відокремити від нього без завдання йому шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість спірного нерухомого майна.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, та Великої Палати Верховного Суду, яка наведене у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 був добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею на підставі рішення суду. За час перебування спірної квартири у власності ОСОБА_1 він здійснив поліпшення нерухомого майна, внаслідок чого його ринкова вартість збільшилася, що підтверджено наявним у матеріалах справи звітом про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , від 07 вересня 2018 року, який надано ТОВ «АМК Траст».

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині компенсації здійснених добросовісним набувачем витрат на суму здійснених поліпшень майна.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для відшкодування на користь позивача здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, а саме на 154 622 грн. Суд апеляційної інстанції правильно взяв до уваги поданий ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог звіт про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири.

При цьому за час перебування спірної квартири у власності ОСОБА_1

він здійснив поліпшення нерухомого майна, внаслідок чого його ринкова вартість збільшилася, що підтверджено наявним у матеріалах справи звітом про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , від 07 вересня 2018 року, який надано ТОВ «АМК Траст».

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року у справі № 522/4230/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про право власності на 31/500 частин квартири та стягнення коштів була предметом касаційного оскарження. Постановою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року (провадження № 61-7697св23) касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Скіндером В. Б., залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року - залишено без змін.

Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відшкодування на користь позивача здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, а саме на 154 622 грн.

Також Верховним Судом зазначено, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову в частині компенсації здійснених добросовісним набувачем витрат на суму здійснених поліпшень майна. Апеляційний суд правильно взяв до уваги поданий ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог звіт про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири.

Верховний Суд вважав необґрунтованими посилання заявника на те, що звіт про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири є недопустимим доказом у справі, оскільки ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 під час розгляду справи

не скористалися своїм процесуальним правом на подання клопотання

про призначення судом відповідної судової експертизи, не ставили під сумнів поданий позивачем звіт.

Верховний Суд також погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те,

що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на частку

у спірному нерухомому майні є неефективним способом захисту, оскільки

не відповідає змісту порушеного права.

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права, надав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв`язку із чим обґрунтовано виснував про наявність підстав для відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість спірного майна, та обрання позивачем неефективного способу захисту щодо позовної вимоги про визнання права власності на майно.

Крім того, доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , яка подана її представником адвокатом Скіндером В. Б., про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 753/427/16 (провадження № 61-25866св18) та від 17 травня 2021 року у справі № 296/1033/18 (провадження № 61-14137св20), колегія суддів відхилила, оскільки у зазначених справах встановлено інші фактичні обставини, відмінні від справи, що є предметом касаційного перегляду.

Звертаючись до Верховного Суду із касаційною скаргою ОСОБА_2 посилається на ті ж підстави касаційного оскарження та на ті ж постанови Верховного Суду, що і ОСОБА_2., в інтересах якої діяв Скіндер В. Б. , обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України у своїй касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про не повідомлення його про розгляд справи у суді апеляційної інстанції не заслуговують на увагу. У постанові Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року вказано, що у судовому засіданні 20 квітня 2023 року брав участь представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Пятигорець В. І. Представник відповідачів 03 квітня 2023 року ознайомлений з матеріалами справи, був присутнім у судовому засіданні апеляційного суду та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, тобто про судове засідання 20 квітня 2023 року ОСОБА_2 був повідомлений належним чином через свого представника, який представляв його інтереси у судовому засіданні апеляційного суду (т. 1, а. с. 233, 234; т. 2, а. с. 7, 8).

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки суду апеляційної інстанції з урахуванням встановлених у цій справі обставин не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко