Справа № 201/1478/25
Провадження № 2/201/1809/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участі секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання на час відкриття спадщини та встановлення факту не проживання, -

ВСТАНОВИВ:

До Соборного районного суду міста Дніпра надійшла вищевказана позовна заява, в якій ОСОБА_5 просив суд встановити факт, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно не проживав разом на час відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 із спадкодавцем ОСОБА_7 , яка була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та встановити факт, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті постійно проживала разом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою:

АДРЕСА_2 обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що його рідна сестра ОСОБА_7 , перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 . Однак, хоч вони і перебували у шлюбі, та фактично приблизно з 2018 року ОСОБА_6 проживав однією сім`єю із ОСОБА_3 за адресою її мешкання у АДРЕСА_3 . Сестра розповідала йому, що вони із ОСОБА_6 не спілкуються з того часу, як він з`їхав від неї разом зі своїми речами та переїхав проживати у м. Дніпро до іншої жінки. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2009 року його сестра придбала у особисту власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Із початком воєнного стану, а саме весною 2022 року ОСОБА_7 виїхала із ОСОБА_8 та переїхала проживати до позивача. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла.

Після її смерті позивач звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини, однак, постановою приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Рудим М.Є. від 08.10.2024 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки разом із ОСОБА_7 був зареєстрований спадкоємець першої черги: її чоловік, ОСОБА_6 , який прийняв спадщину. Отже, нотаріус вважає, що чоловік моєї сестри - ОСОБА_6 , прийняв спадщину у зв`язку з тим, що був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем на момент смерті. Однак, ОСОБА_6 з 2018 року проживав однією сім`єю із іншою особою у іншому місті, а саме ОСОБА_3 , тому ОСОБА_6 не може вважатися таким, що прийняв спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини не проживав зі спадкодавцем, відповідних заяв до нотаріальної контори про прийняття спадщини він також не подавав. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач зазначає, шо він із сестрою на момент відкриття спадщини, тобто ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживали разом у АДРЕСА_2 , що підпадає під норми ч.3 ст.1268 ЦК України, якою передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ухвалою судді від 28березня 2025року відкрито провадження у даній цивільній справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 19 травня 2025 року було витребувано у Приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Рудого Михайла Євгенійовича належним чином копію спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та від Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області відомості чи заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Якщо спадкова справа заводилась, прошу надати її належним чином завірену копію.

10 червня 2025 року від Приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Рудого Михайла Євгенійовича до суду надійшла копія спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 червня 2025 року від Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області до суду надійшла запитувана інформація.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення та зазначила, що ОСОБА_3 з літа 2018 року у м. Дніпро проживала з ОСОБА_6 , який переїхав до неї із м. Нікополя. Вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, проживали однією сім`єю до дня смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зазначила, що відповідачу було відомо, що ОСОБА_6 перебуває у зареєстрованому шлюбі, однак її це не турбувало і жодним чином не впливало на їх відносини, а тому обставину того, що ОСОБА_6 постійно не проживав разом на час відкриття спадщини, а саме 24 лютого 2024 року із спадкодавцем ОСОБА_7 , відповідач визнає, оскільки він фактично проживав із ОСОБА_3 .

Допитана у судовому засіданні у якості свідка за її згодою відповідач ОСОБА_3 зазначила, що вона познайомилася із ОСОБА_6 незадовго до свого дня народження запросила його на святкування і після цього влітку 2018 року вони вирішили проживати разом і ОСОБА_6 переїхав із речами з м. Нікополь у її квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де вони проживали разом з того часу і до смерті ОСОБА_6 у травні 2024 року. Зазначила, що ОСОБА_6 не розлучався офіційно, оскільки це вимагало грошових коштів та необхідно було їхати у м. Нікополь, де небезпечно у воєнний час, а їй наявність у нього зареєстрованого шлюбу з іншою особою не заважало жодним чином, вони проживали у цивільному шлюбі і їх все влаштовувало.

Суд, заслухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 .

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Колядой Ю.А., зареєстровано в реєстрі за №1946, ОСОБА_7 придбала у особисту власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно розписки ОСОБА_7 від 11 грудня 2009 року вона отримала 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот дол. США) для купівлі квартири за адресою АДРЕСА_1 від свого брата ОСОБА_5 , 1963 р.н.

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Рудого М.Є. від 08.10.2024 року з метою встановлення місця відкриття спадщини та осіб, які проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини нотаріусом направлено запит до відділу реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради. Згідно листа відділу реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради від 01.10.2024 року №РГ-1638/24, на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею за вказаною адресою був зареєстрований ОСОБА_6 .

Враховуючи вищевикладене та той факт, що на день смерті ОСОБА_7 разом з нею був зареєстрований спадкоємець першої черги: її чоловік, ОСОБА_6 , який прийняв спадщину, а оскільки спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, позивач як спадкоємець другої черги такого права не набуває.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Оглянувши у судовому засіданні спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд встановив, що із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої звернувся лише ОСОБА_5 .

Згідно відповіді Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області спадкова справа після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , не заводилася.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є подругою дружини позивача, тісно спілкується із його родиною. Пояснила, що з початку 2022 року, коли вона приїжджала у гості до позивача та його дружини, з ними в будинку проживала ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою позивача. Зазначила, що у будинку перебували речі ОСОБА_7 , коли свідок залишалася із ночівлею у будинку, кімната ОСОБА_10 була через стінку від неї. Зі слів ОСОБА_10 їй відомо, що колишній чоловік - ОСОБА_6 , давно проживає з іншою жінкою. На скільки їй відомо, ОСОБА_10 проживала у будинку брата до дня своєї смерті.

Із Договору-замовлення №268 на організацію та проведення поховання від 26.02.2024 року вбачається, що замовником виступає ОСОБА_5 , померлий: ОСОБА_7 , а також дані обставини підтверджуються свідоцтвом про поховання № НОМЕР_1 , виданої КП «Ритуальна служба» від 26.02.2024 року.

Також факт не проживання ОСОБА_6 із ОСОБА_7 підтверджується поясненнями відповідачки, що свідчить про те, що позивач дійсно проживав разом із ОСОБА_7 з 2018 року по день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Отже, ОСОБА_6 не може вважатися таким, що прийняв спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини не проживав зі спадкодавцем, відповідних заяв до нотаріальної контори про прийняття спадщини він також не подавав, не був на похованні.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), про що зазначено у ст. 1216 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

А відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Текст статті не містить трактування терміну «постійного проживання», оскільки згідно з Конституцією України та Законом України «Про свободу пересування та про вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2013 року особи, що мешкають в Україні, не зобов`язані постійно проживати в місці своєї реєстрації. Отже, факт спільного проживання спадкодавця та спадкоємців підлягає доведенню належними способами та засобами.

Згідно з ч. 1 ст.1222ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

А відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частина третя ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Проте державна реєстрація відповідача у спірній квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті сестри за адресою реєстрації.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2020р. у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19).

Отже, здійснення права на спадкування, передусім, полягає в тому, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Прийняття спадщини можливе двома способами:

1. шляхом пасивної поведінки спадкоємця, яка передбачена ч.3 ст.1268 ЦК України, яка встановлює, що для прийняття спадщини достатньо того факту, що спадкоємець мешкав разом з померлим і протягом строку для прийняття спадщини не відмовився від неї. Такі спадкоємці також подають заяву про видачу їм документа, що підтверджує їх право на успадковане майно, але можуть зробити це незалежно від закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини;

2. шляхом активної поведінки, тобто подачі заяви про прийняття спадщини та видачі їм відповідного свідоцтва. Для такого способу прийняття спадщини існує певний строк.

Згідно зі ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно з ч.1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Пунктом 6 цієї ж статті передбачено, що реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Сама по собі реєстрація місця проживання спадкодавця за іншою адресою на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст.1268ЦК України про неприйняття спадщини спадкоємцями, які на час відкриття спадщини фактично проживали разом зі спадкодавцем у одному будинку за однією і тією ж адресою.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Верховний Суд України у справі №6-27745св08 від 11.03.2009р. зазначив «відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-15013св07 від 10.12.2008р., де вказано, що «відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини».

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».

Згідно з п. п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

У відповідності до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 17 Закону України від 23лютого 2006року №3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд оцінюючи надані письмові докази, покази свідків, дійшов висновку, що надані позивачем докази у їх сукупності, свідчать про доведеність фактів, про встановлення яких просить позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення даних фактів має для позивача юридичне значення і потрібне для реалізації спадкових прав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2-5, 12, 13, 76-78, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання на час відкриття спадщини та встановлення факту не проживання задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно не проживав разом на час відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 із спадкодавцем ОСОБА_7 , яка була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановити факт, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті постійно проживала разом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев