ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 760/17052/22

провадження № 61-16803св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Левченко Марією Миколаївною, на постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що у 1988 році вона з ОСОБА_3 познайомилися на роботі, після чого в них зав`язалися стосунки. На початку фактичного спільного проживання з нею ОСОБА_3 ще був одружений з іншою жінкою, проте 04 березня 1997 року шлюб між ними було розірвано. З січня 1997 року вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , а у 1998 року разом переїхали в квартиру АДРЕСА_2 . 18 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб.

Позивачка зазначала, що з січня 1997 року вони з ОСОБА_3 вели спільно господарство, мали спільний бюджет і побут, надавали один одному матеріальну й моральну підтримку, вирішували питання життєдіяльності сім`ї, проводили разом дозвілля, свята, їздили на відпочинок, працювали на одному підприємстві.

Вказувала, що за час їх спільного проживання ОСОБА_3 за їхні спільні кошти 08 грудня 1997 року придбав квартиру АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована на нього.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_2 .

Вважала, що оскільки вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, спірна квартира, набута ними за час спільного проживання за рахунок спільної праці та спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Посилалася на те, що з 1997 року до 2021 року вона постійно спільно з ОСОБА_3 працювали на одному підприємстві, також у неї були власні заощадження, які вона вклала у придбання квартири. Крім того, для придбання вказаної квартири та проведення у ній ремонту вона та померлий продали власні земельні ділянки. Також у 1997 році вона продала свої акції Відкритого акціонерного товариства «Орфей» на суму 3 000 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період з 05 березня 1997 року до 18 листопада 2014 року (до реєстрації шлюбу);

- визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року у складі судді Жовноватюк В. С., з урахуванням ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 18 листопада 2014 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами довела факт спільного проживання разом з померлим ОСОБА_3 з березня 1997 року однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Районний суд надав відповідну правову оцінку поданим сторонами та витребуваним судом доказам (фотознімки, відеоматеріали, квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, товарні чеки, накладні, рахунки на придбання будівельних матеріалів, меблів), показанням свідків,які між собою узгоджуються, у їх сукупності й вважав доведеним факт спільного проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний позивачкою період часу.

Ураховуючи, що Сімейний кодекс України (далі - СК України) та Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) набрали законної сили з 01 січня 2004 року, а Кодексом про шлюб та сім`ю України не передбачалося права встановлення факту проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції вважав за можливе встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року та до дня реєстрації між ними офіційного шлюбу, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Установивши, що у період проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули спірну квартиру за спільні кошти та внаслідок спільної праці, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя, а тому позивачка має право на її 1/2 частину.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом з померлим ОСОБА_3 у визначений нею період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що показання свідків про проживання позивачки разом з померлим ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, на яких районний суд ґрунтував свої висновки, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї у розумінні статті 3 СК України. Крім того, у договорі купівлі-продажу квартири від 08 грудня 1997 року не зазначено, що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_4 перебував у шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах і ця квартира є спільною сумісною власністю.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання за нею права власності на відповідну частину зазначеного майна, є похідними від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої апеляційний суд відмовив, а тому відсутні підстави й для задоволення похідних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Левченко М. М., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2024 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Левченко М. М., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Левченко М. М., мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні її позову.

Посилається на те, що апеляційний суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не дослідив надані нею докази проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбуз березня 1997 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважає, що суд апеляційної інстанції проігнорував наявні у матеріалах справи спільні фотографії, відеоматеріали, показання численних свідків, квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, товарні чеки, накладні, рахунки на придбання будівельних матеріалів, меблів, якими підтверджується факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Посилається на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне їй для отримання спадщини, оскільки квартира АДРЕСА_2 є єдиним її житлом.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Левченко М. М. вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року справі № 343/1821/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У лютому 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Єрмак О. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції. Вважає оскаржувану постанову апеляційного суду такою, що відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Посилається на те, що висновки щодо застосування норм права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, а обставини, встановлені судом у цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у зазначеній заявником справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Радянського району міста Києва 04 березня 1997 року було розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (том 1, а. с. 34).

Згідно з копією договору купівлі-продажу нерухомості від 08 грудня 1997 року, реєстраційний № D5921/13697, зареєстрованого на Київській універсальній біржі між брокером брокерської контори № 524, який діяв по дорученню ОСОБА_6 , діючої від імені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на основі довіреності та брокером брокерської контори № 524, яка діяла по дорученню ОСОБА_3 , укладено договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (том 1, а. с.134).

Відповідно до копії договору від 25 грудня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Барановою Т. Ф. за реєстровим № 11.3412 ОСОБА_9 (продавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Техінвест» (покупець) уклали договір, за яким ОСОБА_9 продала належні їй акції ВАТ «Орфей», а ТОВ «Техінвест» купило ці акції в кількості 30 штук, вартість проданих акцій визначається сторонами в сумі 3 000 грн (том 1, а. с. 65).

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_3 , останній з 10 жовтня 1988 року був прийнятий на роботу до Дослідно-експериментального заводу духових і ударних музінструментів м. Київ. Відкрите акціонерне товариство «Орфей» (далі - ВАТ «Орфей») з 12 січня 2011 року перейменоване в Приватне акціонерне товариство «Орфей» (далі - ПрАТ «Орфей» (том 1, а. с. 36).

Згідно з копією трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_10 ) з 07 січня 1982 року прийнята на роботу до Дослідно-експериментального заводу духових і ударних музінструментів м. Київ, у якому працювала до 02 квітня 2001 року (том 1, а. с. 51-56).

Відповідно до копії ваучера, виданого 20 червня 2002 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірена-Тур» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з 10 липня 2002 року до 27 липня 2002 року відпочивали у готелі «Марат панс» у с. Гаспра (том 1, а. с. 86).

З 04 серпня 2004 року ОСОБА_9 зареєстрована як фізична особа - підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_4 (том 1, а. с. 58).

Згідно з копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 грудня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 570, ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_13 (покупець) уклали договір, предметом якого є земельна ділянка, розташована на території садового товариства «Калина» Бориспільського району Київської області, площею 0,060 га, надану для садівництва, кадастровий номер :04:002:0762 (том 1, а. с. 207).

ОСОБА_3 та ОСОБА_14 з 18 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 18 листопада 2014 року (том 1, а. с. 27).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 31 грудня 2021 року Солом`янським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1235 (том 1, а. с. 33).

05 лютого 2022 року П`ятою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 73/2022 (номер у спадковому реєстрі 69095228) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за заявою його дружини - ОСОБА_1 про прийняття спадщини (том 1, а. с. 125).

17 лютого 2022 року ОСОБА_2 (донька померлого) звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (том 1, а. с. 147).

Квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 08 грудня 1997 року № D5921/13697 та зареєстрованого в Бюро 16 грудня 1997 року за реєстровим № 357, що підтверджується інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 19 травня 2022 року КВ-2022 № 8612 (том 1, а. с.146).

Згідно з витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 11 липня 2022 року ОСОБА_1 за звітний 1998 рік всього отримала 2 333,06 грн, за 1999 рік - 1 660,48 грн, за 2000 рік - 1 986,60 грн, за 2001 рік - 2 765,41 грн, за 2002 рік - 3 918,21 грн, за 2003 рік - 6 137,10 грн, за 2004 рік - 6 370,35 грн, за 2005 рік - 5 864,25 грн, за 2006 рік - 9 097,38 грн, за 2007 рік - 25 763,67 грн, за 2008 рік - 25 348,46 грн, за 2009 рік - 28 540,72 грн, за 2010 рік - 32 418,33 грн, за 2011 рік - 39 446,09 грн, за 2012 рік - 42 448,62 грн, за 2013 рік - 47 725,32 грн, за 2014 рік - 33 837,11 грн, за 2015 рік - 36 933,78 грн, за 2016 рік - 26 140,14 грн, за 2017 рік - 24 092,62 грн, за 2018 рік - 30 288,00 грн, за 2019 рік - 31 719,80 грн, за 2020 рік - 33 068,40 грн, за 2021 рік - 35 126,90 грн (том 1, а. с. 61-64).

Відповідно до довідки ПрАТ «Орфей» від 29 липня 2022 року № 5 сума заробітної плати ОСОБА_1 за 1996 рік становить 1 618,79000 грн, за 1997 рік - 1 885,07000 грн (том 1, а. с.59).

У матеріалах справи наявні копії рахунків за різні періоди 2007, 2009 років, копії квитанцій за 2008, 2012 роки на сплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 , де споживачами зазначені ОСОБА_15 та ОСОБА_4 (том 1, а. с. 90; 91 зворот; 92) та копії товарних чеків, накладних, рахунків, рахунків-фактур за різні періоди 2011, 2012, 2014 років на оплату будівельних матеріалів, меблів та техніки (том 1, а. с. 78-84).

До матеріалів справи додано флеш-носій, на якому містяться фотографії за періоди 1997-1998, 2000, 2001, 2002, 2004, 2005, 2007, 2008, 2011, 2012, 2014, 2019, 2021 років та відео за 2003, 2009, 2010 роки на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю (том 1, а. с. 96).

У судовому засіданні суду першої інстанції 30 січня 2024 року було допитано свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 (том 1, а. с. 229-232).

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні 30 січня 2024 року також була допитана як свідок відповідно до статті 234 ЦПК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Левченко М. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням норм Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР, чинних на час виникнення спірних правовідносин. Отже, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити із того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, правовий режим майна, набутого у власність у період з 1991 року до 01 січня 2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), визначається за нормами чинного на той час законодавства.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Незважаючи на те, що апеляційний суд не зазначив вказані норми права як підстави для вирішення спору, проте посилався на період набуття спірного майна й по суті вирішив справу правильно. Указане не вплинуло на результат судового розгляду.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (див.: постанову Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період з березня 1997 року до 18 листопада 2014 року.

Оскільки позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута нею та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці як членів однієї сім`ї, тому таке майно не може бути об`єктом права спільної сумісної власності, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суд встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Доводи ОСОБА_1 у поданій нею касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року справі № 343/1821/16-ц, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Усі доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовує, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Левченко Марією Миколаївною, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець