справа № 362/851/24
провадження № 2/362/306/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.10.25 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поповича О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кострубіцької Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Учасники справи, які взяли участь у судовому розгляді:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Головко О.С.

Суд установив:

Зміст і підстави позовних вимог

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), за участю третьої особи Васильківської міської ради,в якому просить:

витребувати у відповідача земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер :05:014:0126, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на його користь;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер :05:014:0126, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що його право власності на спірну земельну ділянку виникло 18 грудня 1997 року. Частина належної позивачу земельної ділянки, що увійшла до складу земельної ділянки відповідача, не вилучалася у встановленому законом порядку з власності позивача. Перетином зазначених ділянок порушено право власності позивача на належну йому ділянку, яке у останнього виникло раніше, ніж право власності відповідача, а отже позивач вимагає захисту свого права власності на належну йому ділянку у зазначений в позовній заяві спосіб.

Рух справи в суді

Ухвалою від 06 лютого 2024 року суд відкрив провадження по цивільній справі в загальному порядку.

Ухвалою від 14 травня 2024 року суд витребував в приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Здоренко Олександра Миколайовича завірену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :05:014:0126 від 08,09.2023 року укладене ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Поповичу О.В.

Ухвалою від 24 березня 2025 року суд прийняв справу до свого провадження, постановив розглядати її за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання.

Ухвалою від 17 червня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.

Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження та розгляд справи не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, та клопотань до суду не направляв, тому в силу частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Встановлені судом фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії І-КВ № 109375-215 від 18 грудня 1997 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Васильківської міської Ради народних депутатів від 30 вересня 1997 року №272 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,102 га в межах згідно з планом, розташовану у АДРЕСА_2 . Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №215.

Рішенням Васильківської міської ради від 23 грудня 1993 року перейменовано вулицю Артема на В.Винниченка. Рішенням Васильківської міської ради від 06 вересня 2022 року перейменовано вулицю В.Винниченка на Добросусідську.

03 травня 2023 року позивачем замовлено розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), під час якої виявлено, що присвоїти кадастровий номер та внести відповідні відомості про таку ділянку неможливо.

Так, рішенням державного кадастрового реєстратора №PB-023 від 31 травня 2023 року відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв?язку із встановленням перетину з ділянкою :05:014:0126, площа співпадіння 73,74%. Рекомендовано розробнику документації із землеустрою врегулювати питання щодо усунення зауваження та повторно подати документацію із землеустрою для проведення державної реєстрації земельної ділянки.

Як свідчать матеріали справи, реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :05:014:0126 здійснена в 2019 році на підставі рішення Васильківської міської ради від 23 грудня 2019 року про затвердження ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

16 серпня 2022 року здійснено відчуження даної земельної ділянки на користь ОСОБА_4 .

08 вересня 2023 року дана земельна ділянка відчужена на користь ОСОБА_2 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 січня 2024 року перехід права власності на дану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 здійснено на підставі Договору купівлі-продажу від 08 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1336.

Вважаючи, що така земельна ділянка вибула з володіння позивача без його згоди, без його відома і поза його волею останній звернувся із даним позовом до суду.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є ефективний захист прав та інтересів позивача.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (пункт 86) та інших).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Ці положення конкретизовано у частині першій статті 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частини перша - третя статті 152 ЗК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Серед іншого, суд звертає увагу на таке.

Володіння нерухомим майном може бути підтверджене фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанова Великої палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі № 916/1415/19).

Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності) (постанова Великої палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року по справі № 359/3373/16-ц).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 дійшла висновку, що коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Віндикаційний позов дозволяє вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Разом із тим, витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосований щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні (власності) позивача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 09 квітня 2025 року у цивільній справі № 686/11964/18 (провадження № 61-9093св22).

У даній справі спір виник внаслідок накладання (площа співпадіння 73,74 %) належної позивачу земельної ділянки із земельною ділянкою, власником якої є відповідач.

Тобто, предметом спору є не одна й та сама земельна ділянка, яка могла б витребовуватися у порядку статей 387 і 388 ЦК України, а різні земельні ділянки, що накладаються, внаслідок чого порушені права позивача, який набув право власності на земельну ділянку раніше.

У цьому випадку вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння не є належним способом захисту права, адже позивач не є власником тієї частини земельної ділянки відповідача, що не накладається на його землю.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

Таки чином, задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а скасування рішення чи запису про проведену державну реєстрацію права не є належним способом захисту порушеного права. У такому випадку державний реєстратор здійснює відповідну реєстраційну дію на підставі рішення суду про витребування майна.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

За обставин, встановлених у даній справі суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача як у частині витребування у відповідача спірної земельної ділянки, так і скасування державної реєстрації такої земельної ділянки за відповідачем.

Керуючись статтями 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення: 22 жовтня 2025 року.

Суддя О.В. Попович