Справа № 201/8874/25
Провадження № 2/201/4159/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Батманової В.В.,

з секретарем судового засідання Дейнега А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 и до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 и про встановлення юридичного факту та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

До Соборного районного суду міста Дніпра 17.07.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 и до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позивач зазначає, що сторони перебувала у шлюбних відносинах. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2023 року по справі № 199/2082/23 шлюб між ними розірвано. Від цього шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини участі у вихованні та повноцінному розвитку дитини не бажає приймати, матеріальної допомоги на утримання сина добровільно не надає. У зв`язку з викладеним позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 липня 2025 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Батмановій В.В.

Ухвалою судді Батманової В.В. від 21 липня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

28 серпня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту та стягнення аліментів, яка була об`єднана в одне провадження з первісним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом зазначив, що після розірвання шлюбу син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати із матір`ю, а він у свою чергу, у повній мірі приймав участь у житті сина, у його матеріальному благополуччі та вихованні.

Зазначив, що коли сину виповнилось 3 роки відповідач вирішила, що їй пора виходити на роботу. Так, вона почала все частіше затримуватись на роботі, а з сином майже весь час був позивач за зустрічним позовом та поступово син на постійній основі почав проживати із ним. Однак, незважаючи на розірвання шлюбу через нетривалий час сторони знову стали жити однією сім`єю, тому як відповідач обіцяла приділяти свою увагу сім`ї, а не новим знайомим. Але, відповідач повернулася до свого попереднього ритму життя, забувши про родину, займалася своїми справами, проводила час з друзями. Наразі позивач за зустрічним позовом проживає із малолітнім сином удвох, самостійно займається його вихованням, утриманням, слідкує за станом здоров`я, забезпечує належні умови для зростання та розвитку, у зв`язку з чим просив суд встановити факт припинення проживання сторін однією сім`єю, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, залишивши малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є чоловіком, що самостійно виховує та утримує дитину без участі матері, а також просив стягнути з відповідача аліменти на утримання сина.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 а у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що дитина дійсно вже більше року мешкає разом з батьком, який фактично самостійно виховує та утримує дитину. Зазначила, що аліменти вони потребує для себе через те, що немає стабільного доходу.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічної позовної заяви з підстав, що були ним викладені у позові, наголосив, що дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з ним, та він його самостійно виховує та утримує.

Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову, та задоволення зустрічного позову, з наступних підстав.

14 вересня 2019 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2023 року розірвано.

Від цього шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстровано Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідний актовий запис за № 69.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що після розірвання шлюбу сторони продовжили фактично проживати разом однією сім`єю.

Позивач за зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині встановлення факту припинення з серпня 2024 року між ним та відповідачем спільного проживання однією сім`єю, посилається на те, що у разі якщо із ним щось трапиться через військові дії, вона не мала можливості претендувати на спадщину, а все що в нього є, щоб залишилося лише сину.

З наданих сторонами пояснень вбачається, що з серпня 2024 року між ними фактично припиненні шлюбні відносини, а їх спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом з батьком. Мати дитини участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, допомоги позивачу з дитиною не надає, вказане не заперечується сторонами, а відтак не потребує доведенню.

За змістом положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі 560/17953/21 було сформовано правовий висновок про те, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, а також відсутність заперечень з боку відповідача за зустрічним позовом щодо фактичного припинення між ними проживання однією сім`єю, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги про встановлення факту припинення таких відносин саме з серпня 2024 року підлягають задоволенню, оскільки від цього факту залежатиме виникнення, зміна або припинення прав відповідача на майно, яке буде придбане та належатиме позивачеві після серпня 2024 року.

Разом з цим, зі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільного сина, через те, що він, як на час звернення до суду із зустрічним позовом, так і на час розгляду справи, проживає та продовжує проживати з батьком, який його фактично утримує, виховує та забезпечує всім необхідним для розвитку сина.

Так, після фактичного припинення стосунків між позивачем та відповідачем, позивач залишився проживати разом з сином, займаючись його вихованням, повністю забезпечуючи всім необхідним, що не заперечувалось і самою відповідачкою, яка проживає окремо від них.

У правовому висновку, викладеному у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно д ост. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).

У даній справі, яка розглядається, відсутні підстави, передбачені ч. 2ст. 161 СК України, за яких з позивачем за зустрічним неможливо було б залишити проживати сина, а сама відповідач проти цього не заперечувала, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 160 СК України, згідно якої, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її постійного проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21).

При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача за зустрічним позовом аліментів, суд виходить з наступного.

За змістом ст.141Сімейного кодексу України, батьки мають рівні права та обов`язки по догляду за дитиною, незалежно від того були вони у шлюбі між собою чи ні.

Так, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу положень ч. 2 ст. 84 та ч. 3 ст. 181 СК України вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина та хто бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем за зустрічним позовом відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який самостійно її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача за зустрічним позовом у заявлений ним спосіб, та відмову у задоволенні первісного позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст. ст.2,5,10 - 13,141,259,263-265,268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 и до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 и про встановлення юридичного факту та стягнення аліментів задовольнити.

Встановити факт припинення проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 и та ОСОБА_2 , залишивши малолітнього дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є чоловіком, що самостійно виховує та утримує дитину без участі матері.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова