Справа № 509/2601/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в с.-щі Овідіополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору : ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ :

19 травня 2025 року, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Ворсуляк М.С. звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати за позивачками в рівних частках, по 1/2 частці за кожною, право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що обидві позивачки зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку більше 10 років з моменту вселення і по даний час. Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 (чоловіка та батька позивачок), померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який був зареєстрований за тією ж адресою, позивачки (мати та донька) продовжують користуватись вищевказаним житловим будинком, добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватись нерухомим майном, утримувати будинок в справному стані, постійно робити у ньому поточний та капітальний ремонт.

При чому, спадкодавцем ОСОБА_4 за життя, отримано технічний паспорт на будинок від 14.04.1994 р., але право власності на будинок не отримано у зв`язку із незаконним рішенням Сухолиманської сільської ради № 65 від 17.05.1994 р. про визнання права власності за померлою особою, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

В судове засідання позивачки та їхній представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, надіславши до суду письмові заяви, в яких, повністю підтримали свій позов, який просили задовольнити та слухати справу без їхньої участі (а.с. 141,142,145).

Представник відповідачів Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, заяв, клопотань, відзиву або заперчень до суду не надіслав (а.с. 144).

3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 в судове засідання не з?явився, надіславши до суду письмову заяву про згоду з позовом та проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 94).

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 203/2016 заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Статтями 15,16 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до п.п. 1,2,3,5,9-14,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є - наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, власникові належать правомочності з володіння, користування та розпорядження належним йому майном (ст. 317 ЦК України).

Так, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке : володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз?яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 ЦК УРСР. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 03 липня 2024 року в справі № 587/1547/21 (частина І) (щодо доказів факту прийняття спадщини),згідно зі статтями 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину:якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (стаття 527 ЦК УРСР).

Так, відповідно до статтей 529,530 ЦК УРСР існує дві черги спадкоємців за законом, а саме:спадкоємцями першої черги є: діти (у тому числі усиновлені) померлого, дружина померлого, батьки (усиновителі) померлого.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом..

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

В постанові Великої Палати ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно грунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого на день смерті зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 102).

Листом-роз`ясненням від 19.02.2025 р. (вих. № 417/02-14) т.в.о. обов`язки державного нотаріуса Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області, державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Д. Грабовенко-Ворсуляк повідомлено позивача, що 13.07.2016 р. Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою Одеської області заведена спадкова справа № 203/2016 до майна померлого ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак, у видачі свідоцтва позивачці ОСОБА_1 відмовлено з підстав надання нотаріусу такого, що не відповідає вимогам закону свідоцтва про право власності від 19.07.1994 року на спадковий житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 , виданого після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої за законом був її син (чоловік позивачки ОСОБА_1 ) - ОСОБА_4 , який прийняв спадщину але не оформив свої спадкових прав. Свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок видано Виконавчим комітетом Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області 19 липня 1994 року на підставі рішення виконавчого комітету Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області 17травня 1994року за № 65, а тому позивачці рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на вищевказане спадкове майно та надати до Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області рішення суду, що набрало законної сили (а.с. 103-108,124).

За положенням ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження, а припиняється у момент її смерті. Визнання права власності на спадкове майно за померлою особою суперечить чинному цивільному законодавству України.

Листом-роз`ясненням від 08 квітня 2025року (вих. № 901/02-14) т.в.о. обов`язки державного нотаріуса Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області, державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Д. Грабовенко-Ворсуляк повідомлено позивачку ОСОБА_2 , що 28.03.2025 р. отримано її заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживав та був зареєстрований на день смерті за вищевказаною адресою та повідомлено про пропущення строку для прийняття спадщини, оскільки із заявою про прийняття спадщини необхідно було звернутись до 27 вересня 2000 року (а.с. 133).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо спадкоємець позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса.

21.03.2025 року за вих. № 757/02-07 на адвокатський запит від 17.03.2025року за № 14 Таїровським селищним головою Т. Хасаєвим надано відповідь, що погосподарська книга житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (раніше- ОСОБА_6 ) не передавалась .

Відомості щодо реєстрації права власності на вказаний будинок, відповідно до даних інвентаризаційної справи № 144 станом на 31.12.2012 року, згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 19.07.1994 року, виданого на підставі рішення Сухолиманської сільської ради № 65 від 17.05.1994 року, зареєстровано за однією фізичною особою ОСОБА_5 . Запис про реєстрацію внесений Овідіопольським БТІ 19.07.1994року в реєстровій книзі №01 за реєстраційним №112. (а.с. 23-28,40).

Але, як встановив суд, вказані правовстановлюючі документи не можуть визнаватись такими, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, яке помилково визнано рішенням Сухолиманської сільської ради № 65 від 17.05.1994 року за померлою особою, з огляду на те, що визнання права власності на спадкове майно за померлою особою суперечить чинному цивільному законодавству України

Позиція щодо неможливості визнання права власності за померлим, оскільки у такому разі буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, обґрунтовано застосовується і Верховним Судом (постанова від 19 грудня 2023 р., судова справа № 161/4904/21, провадження № 61-13057св22. постанова від 13 вересня 2021 р., судова справа № 760/3300/17, провадження № 61-16683св20.

Після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцем якої за законом був її син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину але не оформив свої спадкових прав, померши ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась спадщина, право на яку мають позивачки : ОСОБА_1 - жінка померлого та ОСОБА_2 - донька померлого, інших спадкоємців першої черги за законом не встановлено, та які, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично вступили в управління і володіння спадковим майном та подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

На час відкриття спадщини позивачки постійно проживали зі спадкодавцем ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про склад сім?ї та місця проживання, що маються в матеріалах справи.

Відповідно до копії матеріалів будинкової книги вказаного вище житлового будинку за вказаною вище адресою : АДРЕСА_1 були зареєстровані : ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 29.10.1964 року, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований з 12.02.1964 р. помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрована 10.08.1977р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована 06.04.1986 р. (а.с. 23-28).

Зважаючи на те, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя не отримав право власності на спадкове майно своєї матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та право власності на нерухоме майно не оформила, тому отримати майно спадкодавця в порядку спадкування за законом позивачі не в змозі.

Враховуючи, що позивачки проживали в житловому будинку більше десяти років після смерті спадкодавця, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, тому, на думку суду, вони мають право на визнання судом права власності на спадкове майно померлого ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 за набувальною давністю.

Отже, враховуючи, що позивачі відкрито, безперервно і тривало володіють майном - житловим будинком та земельною ділянкою, на дане майно не претендують інші особи, вони відкрито, поводяться з ним як власники, закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачами права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови).

Керуючись ст. ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,174,200,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 25,626,638,325,328,335,344,1216,1217 ЦК України, ст.ст. 525,529,530,549 ЦК УРСР (в редакції 1964 р.), суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору : ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити ;

2.Визнати за ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) в рівних частках, по 1/2 частці за кожною, право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 22.10.2025 р.

Суддя Гандзій Д.М.