ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Триполець В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В позові посилається на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З 2015 року відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, не надає матеріальної допомоги та не підтримує з нею зв`язок. Донька проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Просить суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі (а.с. 2-11).

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 598, 00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03.09.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 122-125).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам та поданими позивачем доказам, неправильно застосовано норми матеріального права, внаслідок чого суд дійшов хибних висновків та ухвалив неправомірне рішення. Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 134-138).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 06.06.2009 року Виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 04.

Під час шлюбу народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 26.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2014 року у справі № 175/3989/14-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно характеристики ОСОБА_3 , учениці 6-В класу, виданої 06.04.2022 року Директором Першотравенського ліцею № 5 ОСОБА_4 , вбачається, що дитина гарно навчається, дисциплінована, працелюбна та активна, бере активну участь у предметних конкурсах, в роботі учнівського самоврядування, у культмасових заходах. Мати ОСОБА_3 не приймає ніякої участі у житті доньки, жодного разу не цікавилась її успіхами. Вихованням дівчинки безпосередньо займалися тато і тітка, які забезпечували ОСОБА_5 всім необхідним і в матеріальному і в моральному плані.

Характеристикою, виданою 29.12.2023 року №05-09/258 Директором Дніпровського ліцею № 129 Дніпровської міської ради Н. Ширяєвою, підтверджується, що тато ОСОБА_5 приймає активну участь у її вихованні, систематично цікавиться навчанням доньки, завжди на зв`язку з класним керівником.

Довідкою від 15.05.2024 року № 05-09/188, про участь батьків учениці 8-В класу ОСОБА_3 у шкільному житті дитини зазначається, що учениця завжди охайна, доглянута. Батько дитини, ОСОБА_1 систематично спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини, відвідує батьківські збори, тощо. Мати дитини зв`язку із закладом освіти не підтримує.

Відповідно до Консультаційного висновку спеціаліста, виданого 26.12.2023 року клінічним психологом ОСОБА_6 - психоемоційний стан дитини задовільний, рівень інтелекту відповідає віку та шкільній програмі.

Рішенням Виконавчого комітету Любимівської сільської ради № 19 від 27.04.2022 року було визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 за місцем проживання її батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 73 від 07 червня 2024 року, виданого Любимівською територіальною громадою, ОСОБА_1 зі своєю донькою проживають разом за визначеною у рішенні Виконавчого комітету Любимівської сільської ради № 19 від 27.04.2022 року адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 84 від 02.08.2021 року ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем.

Згідно Довідки від сімейного лікаря КНП «ЦПМСД» Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 11.04.2025 р., ОСОБА_7 на «Д» обліку не перебуває. Здорова.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , матір не бачили жодного разу, вихованням дитини займається батько.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , матір не бачили жодного разу, вихованням дитини займається батько.

Як вбачається з висновку від 06.06.2025 року, Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради на підставі подання служби у справах дітей - вважає за доцільне звернення до суду щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. При цьому, окрім акту обстеження житлово-побутових вимог жодних документів, на підставі яких комісія дійшла такого висновку не надано. Крім того, з самого висновку також не вбачається на підставі чого він зроблений.

Позивач в позові зазначає про те, що відповідач покинула дитину у 2015 році та з позовом він звертається до суду у вересні 2024 року, майже через 10 років, та не зазначає чому саме через сплив досить тривалого часу виникла така необхідність.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачкою її батьківських обов`язків. Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, таке допускається лише за умови умисної та винної поведінки, що полягає в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку матері неможливо. Висновок, наданий Органом опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, є необґрунтованим, оскільки в ньому відсутні документи, що стали підставою для його складання, відсутня інформація щодо виклику відповідача на комісію для з`ясування її думки. Крім того, з висновку вбачається, що Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Любимівської сільської ради на підставі подання служби у справах дітей - вважає за доцільне звернення до суду щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тоді як цей документ повинен містити в собі саме висновок ООП щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав особи. Разом з тим, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у судовому засіданні не була присутня та безпосередньо суду пояснень з приводу її заяви та ставлення до матері станом на даний час не давала. Письмові пояснення самої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які наявні в матеріалах справи, про не заперечення проти позбавлення матері батьківських прав, так як вона не приймає участі в її житті та не збирається змінюватись, суд звичайно не заперечує право дитини ображатись чи злитись на свою матір з тих чи інших підстав, проте такі обставини не можуть стати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд критично поставився до письмових пояснень ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки такі повинні безпосередньо досліджуватися судом під час розгляду справи шляхом їх допиту у судовому засіданні, за клопотанням учасників справи.

Апелянтом фактично оскаржується рішення в частині відмови у позбавленні батьківських прав, тому апеляційним судом перевіряється рішення лише в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у позбавленні батьківських прав відповідачки, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 16 Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року - зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім того слід звернути увагу, що Верховний Суд у своїх постановах звертав увагу на те, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення в частині позбавлення батьківських прав, місцевим судом вірно враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення, в частині, що оскаржується, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно дитини позивачем не надано.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача щодо ухилення від виконання відповідачкою батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині, що переглядається.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення в оскарженій частині без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року.

Судді: