ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 243/2721/22

провадження № 61-1325св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - керівник Слов`янської окружної прокуратури, який діє в інтересах Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Статіви Олени Володимирівни на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Воронкова Д. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2022 року керівник Слов`янської окружної прокуратури (далі - прокурор), який діє в інтересах Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Донецькій області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- визнати недійним наказ ГУ Держгеокадастру в Донецькій області від 06 вересня 2018 року № 2700-СГ, яким затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га з кадастровим номером :06:000:0880;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь власника земельної ділянки - Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, та вартістю 48 955,69 грн з кадастровим номером :06:000:0880, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.

Позовну заяву прокурор мотивував тим, що під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000003 від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, виявлено факт порушення вимог земельного законодавства України під час передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Наказом начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 06 вересня 2018 року № 2700-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, площею 2,0 га, надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0880. На підставі цього наказу 18 вересня 2018 року державний реєстратор Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області Булошник І. О. зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Однак ОСОБА_1 у своєму клопотанні від 22 серпня 2018 року при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області приховала факт того, що раніше отримала безоплатно земельну ділянку та використала право на безоплатну приватизацію для ведення особистого селянського господарства, не повідомила про це орган Держгеокадастру, чим порушила вимоги статей 116, 118, 121 ЗК України.

Тобто, на час отримання у власність земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0880, ОСОБА_1 використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання. Такі дії призвели до вибуття з державної власності земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0880

27 листопада 2018 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Панченко А. В., на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2018 року № 4758, внесено відомості про вчинений правочин у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0880 за ОСОБА_3

04 березня 2021 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Панченко А. В., на підставі договору купівлі - продажу від 04 березня 2021 року № 763, внесено відомості про вчинений правочин в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0880 за ОСОБА_2 .

З огляду на подальше відчуження незаконно переданого у приватну власність майна (земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0880), інтереси власника Миколаївської міської територіальної громади порушені - спір щодо його витребування від нового власника підлягає вирішенню в судовому порядку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2024 року позовні вимоги керівника Слов`янської окружної прокуратури, в інтересах Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь власника земельної ділянки відповідно до частини другої статті 83 Земельного Кодексу України - територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0 га, вартістю 45 797,38 грн з кадастровим номером :06:000:0880, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.

Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Донецькій області на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 240,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 240,50 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2024 року - без змін.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що отримавши земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, ОСОБА_4 не набула права власності у передбаченому законом порядку, а тому не набув цього права і ОСОБА_2 як покупець, отже, існують підстави для витребування земельної ділянки на підставі частини першої статі 388 ЦК України.

Витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 не є непропорційним втручанням у мирне володіння майном та порушенням прав, запроваджених статтею 1 Першого Протоколу Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача, останній не позбавлений можливості відновити своє право на підставі статей 390, 661 ЦК України.

Встановивши, що прокурор звернувся до суду із цим позовом з дотриманням трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині оскарження наказу, суд першої інстанції вказав на неефективність такого способу захисту порушених прав держави.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Статіва О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову сторони не оскаржили, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Статіви О. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У лютому 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скаргамотивована тим, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 326/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 та інших.

Указує, що ГУ Держгеокадастру в Донецькій області станом на вересень 2018 року було органом, уповноваженим державою на розпорядження спірною земельною ділянкою та перевірку дотримання вимог земельного законодавства, той факт, що цей орган не виконав покладені на нього обов`язки, не звільняє державу від негативного наслідку спливу позовної давності. Держава несе відповідальність за наслідок спливу позовної давності.

Стверджує, що перехід прав на земельну ділянку сільськогосподарського призначення від держави до Миколаївської міської ради не змінює початок перебігу строку позовної давності і не надає можливості розпочати відлік строку з початку.

Задовольнивши вимоги прокурора через чотири роки після вибуття спірної земельної ділянки з власності держави, суди порушили принцип правової визначеності.

Суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам щодо добросовісності останнього набувача.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2025 року керівник Слов`янської окружної прокуратури подав до Верховного Суду відзив, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року - без змін, як такі, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Звертає увагу, що саме з дати реєстрації кримінального провадження слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього часу мав об`єктивну можливість дізнатися про оскаржуваний наказ.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин в зв`язку з поширенням COVID-19, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки позовної давності продовжено на строк дії карантину. Отже, позовна давність не пропущена.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала клопотання, яке зареєстровано у ГУ Держгеокадастру у Донецькій області за № М-4866/0/5-16, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, площею 2,0000 га ріллі, з кадастровим номером :11:000:0768.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року № 2400-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку, площею 2,0000 га (кадастровий номер :11:000:0768).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта № 299500807 від 14 лютого 2022 року слідує, що ОСОБА_1 18 листопада 2016 року зареєструвала право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:000:0768.

16 січня 2017 року ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 150, передала у власність (продала) ОСОБА_5 земельну ділянку, загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :11:000:0768, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради.

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 подала клопотання, яке зареєстровано у ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 22 серпня 2018 року за № М-4079/0/36-18, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, загальною площею 2,0000 га ріллі, з кадастровим номером :06:000:0880.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 06 вересня 2018 року № 2700-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та повторно надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку, площею 2,0000 га (кадастровий номер :06:000:0880).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта № 299500640 від 14 лютого 2022 року, ОСОБА_1 18 вересня 2018 року зареєструвала право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0880.

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого в реєстрі за №4758, передала у власність (продала) ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :06:000:0880, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта № 299500640 від 14 лютого 2022 року слідує, що ОСОБА_3 27 листопада 2018 року зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0880.

04 березня 2021 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 763, передав у власність (продав) ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :06:000:0880, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта № 299500640 від 14 лютого 2022 року, ОСОБА_2 04 березня 2021 року зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0880.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28 січня 2022 року № НВ-022 слідує, що право власності на земельну ділянку, загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :06:000:0880, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради, цільове призначення - для ведення селянського особистого господарства, з 04 березня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_2 .

Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000003, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, виявлено факт порушення вимог ЗК України при наданні ГУ Держгеокадастру у Донецькій області протягом 2018 року у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого 27 січня 2022 року, державним кадастровим реєстратором Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Донецькій області слідує, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 2,0000 га, кадастровий номер :06:000:0880, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради, становить 48 955,69 грн.

Листом Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області № 1387 від 29 червня 2022 року повідомлено Слов`янську окружну прокуратуру Донецької області, що рада не заперечує проти представництва Слов`янською окружною прокуратурою Донецької області інтересів Миколаївської міської ради в суді із зазначеним позовом, самостійно із позовом до суду не звертались та звертатись до суду в подальшому наміру не мають, у зв`язку з недостатністю бюджетних призначень на такі цілі.

Власником спірної земельної ділянки є Миколаївська міська рада, адже згідно з пунктом 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, органам місцевого самоврядування надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності. Вказаний пункт набрав законної сили 27 травня 2021 року згідно із Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423 - ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».

15 грудня 2022 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції клопотання про застосування позовної давності (том 1, а. с. 16-18).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначили неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Статіви О. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині у повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Частинами першою, другою статті 78 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку заявник посилається у касаційній скарзі.

ОСОБА_2 , заперечуючи можливість витребування спірної земельної ділянки, зазначає, що він є добросовісним набувачем.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходили з того, що наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 06 вересня 2018 року № 2700-СГ ОСОБА_1 незаконно надано земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер :06:000:0880), оскільки вона надала недостовірну інформацію та повторно отримала земельну ділянку для безоплатної приватизації, яку потім відчужила ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2018 року, а ОСОБА_3 надалі відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2021 року.

Суди вказали на обґрунтованість позовних вимог прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 та на те, що втручання держави у його право власності в цьому випадку є виправданим, оскільки порушення визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства, та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. На цій підставі суди дійшли висновку, що оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає правовій природі спірних правовідносин та не вбачається перешкод для застосування механізму, передбаченого у статті 388 ЦК України, позов у частині витребування земельної ділянки, кадастровий номер :06:000:0880, у ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Верховний Суд зауважує, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ).

Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:

«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».

Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 06 вересня 2018 року № М-4079/0/36-18, за яким ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер :06:000:0880).

Однак вказаний наказ прийнято із порушенням вимог статей 116, 118, 121 ЗК України, оскільки ОСОБА_1 уже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, на підставі незаконного рішення компетентного державного органу, при цьому право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин може використати один раз, тому відповідно до частини першої статті 388 ЦК України майно може бути витребувано в останнього набувача, однак з дотриманням його прав у випадку встановлення добросовісності.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 359/6247/21 (провадження № 61-10763св23).

Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, однак, з огляду на ретроспективну дію положень Закону № 4292-ІХ, а тому суду при повторному розгляді справи необхідно урахувати його положення (див. постанови Верховного Суду Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19 (провадження № 61-9752св24, від 27 серпня 2025 року у справі № 570/5006/21 (провадження № 61-14727св23), від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21 (провадження № 61-11211св23), від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21 (провадження № 61-6930св24) та інш.).

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки у останнього набувача підлягає скасуванню, а справа в цій частині позовних вимог - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі (пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки підлягає скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного розгляду справа передається до суду першої інстанції (спір остаточно не вирішений), Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Статіви Олени Володимирівни задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у частині позовних вимог про витребування земельної ділянки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у частині позовних вимог про оскарження наказу Головного Управління Держгеокадаструу Донецькій області залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець