Провадження № 2/161/5660/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Романюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

25 серпня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 10 липня 2013 року було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти з метою придбання земельної ділянки та будівництва на ній житлового будинку в розмірі 100 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 10 липня 2025 року. Крім того, умовами договору передбачено сплату процентів в розмірі 5% від загального розміру позики за кожен рік користування позикою. У визначений строк відповідач борг не повернув, нараховані проценти не сплатив, на звернення щодо погашення заборгованості не реагує.

Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, просить стягнути на його користь борг в сумі 100 000 доларів США та 55 630,14 доларів США нарахованих процентів, а також відшкодувати понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 03 вересня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі з проведенням підготовчого засідання.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, 23 вересня 2025 року від нього на даресу суду надійшла заява про визнання позову.

Від представника відповідача адвоката Немченко Л.А. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 10 липня 2013 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, виникли правовідносини з приводу надання позивачем на користь відповідача в борг 100 000 доларів США, які оформлені договором позики. За умовами договору позики позивач передав відповідачу грошові кошти в борг з метою придбання земельної ділянки та будівницва житлового юудинку на ній, а позичальник прийняв шгрошові кошти та зобов» язався повернути позику у визначений договором строк.

Пунктом 2.2. сторони погодили, що за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю проценти в розмірі 5% від загального розміру позики за кожен рік користування позикою, які надаються позичальником в готівковій формі.

Згідно з пунктом 3.1 договору остаточною датою повернення суми позики є 10 липня 2025 року.

Також 10 липня 2013 року відповідачем ОСОБА_2 була написана розписка про те, що він отримав у позику у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору позики від 10 липня 2013 року, укладеної 20 липня 2013 року, сторони домовились, що місцем виконання зобов`язань за договором позики від 10 липня 2013 року є місто Луцьк, також сторони погодили, що всі спори та розбіжності, які можуть виникнути з договору, або у зв`язку з ним, вирішуються за місцем виконання договору у місті Луцьк.

Судом встановлено, що 15 серпня 2025 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення позики, однак кошти за договором позики відповідач не повернув.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві такуж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того

ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у справі №367/135/16-ц від 05 вересня 2018 року, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин; розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів.

З дослідженого судом договору позики та додаткової угоди до нього, а також розписки про отримання коштів, судом достовірно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання договору позики.

Відповідно до ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно достатті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З огляду на положення частини першоїстатті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі N 14-446цс18.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача коштів за договором позики в сумі 100 000 доларів США підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦПК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до укладеного між сторонами договору позики, а саме п.2.2., сторони погодили, що за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю проценти в розмірі 5% від загального розміру позики за кожен рік користування позикою, які надаються позичальником в готівковій формі.

Також встановлено, що процентів, визначених умовами договору позики, позичальник ОСОБА_2 не сплатив, а тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача в користь позивача процентів в розмірі 55630, 14 доларів США, а відтак позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Виходячи з вищезазначеної норми чинного законодавства, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 15140 гривень, сплачені останнім при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 533, 1046, 1047 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 липня 2013 року в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США та проценти в розмірі 55 630 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот тридцять) доларів 16 центів США .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 15140 ( п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту рішення 22 жовтня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М.Філюк