Номер провадження: 22-ц/813/709/25
Справа № 515/1108/21
Головуючий у першій інстанції Зубов О.С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області) про стягнення заборгованості з орендної плати за землю, розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки, на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Зубова О.С. 25 жовтня 2023 року у м. Татарбунари Одеської області, -

встановила:

У серпні 2021 року прокуратура звернулась до суду із даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що між Головним управлінням Держземагенства в Одеській області та ОСОБА_1 15 квітня 2015 року укладено договір оренди землі, згідно якого ОСОБА_1 передано в строкове платне користування земельні ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності для сінокосіння і випасання худоби у межах території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, за умовами якого в оренду було передано земельні ділянки загальною площею 129,3607 га строком на 49 років. В наступному зазначені земельні ділянки було передано Татарбунарській міській раді у комунальну власність. Згідно з п. 4.1 Договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок Дмитрівської сільської ради в УДКСУ у Татарбунарському районі Одеської області у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки станом на 01 січня 2015 року, з визначенням розміру плати за рік наступним розрахунком за місяць. Відповідно до п. 4.2 Договору орендна плата, без внесення змін до договору, індексується станом на 01 січня кожного наступного року. Пунктом 4.3 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем не пізніше 28-го числа кожного місяця, наступного за звітним, у розмірі, встановленому п. 4.1 договору, за кожен місяць. Згідно з п. 13.1 Договору за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та цього договору.

Однак, ОСОБА_1 свої обов`язки щодо сплати орендної плати належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 14 липня 2021 року заборгованість відповідача складала 35275,37 грн., яка складалась із заборгованості з орендної плати у розмірі 35189,45 грн. та пені у розмірі 85,92 грн. (нарахованої у 2019 році), з 2019 року жодних заходів щодо сплати орендної плати та погашення заборгованості ОСОБА_1 не вживалось. Посилаючись на істотне порушення відповідачем умов договору оренди земельної ділянки від 15 квітня 2015 року за систематичної несплати орендної плати, позивач просив: розірвати договір оренди землі №025 від 15 квітня 2015 року, укладений між Головним управлінням Держземагенства в Одеській області та ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельні ділянки.

Ухвалою суду від 22 червня 2023 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог прокуратури щодо стягнення орендної плати з відповідача у зв`язку із погашенням заборгованості.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2023 року позові вимоги Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області було задоволено.

Розірвано договір оренди землі №025 від 15 квітня 2015 року, укладений між Головним управлінням Держземагенства в Одеській області та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №№9490381, 9491601, 94922743, 9493748, 9494376, 9494771.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Татарбунарській міській раді Одеської області: земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 47,8426 га, кадастровий номер :01:002:1992; земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,7812 га, кадастровий номер :01:002:0817; земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 37,3685 га, кадастровий номер :01:002:1993; земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 9,2501 га, кадастровий номер :01:002:0816, земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 14,2031 га, кадастровий номер :01:002:0815 площею; земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 15,9152 га, кадастровий номер :01:002:1994.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що орендна плата ОСОБА_1 вносилася у повному обсязі на умовах передоплати, тобто наперед. За період 2015-2021 рік, з урахуванням сплати орендної плати, заборгованість мала місце: станом на 01 січня 2019 року 3555,00 грн.; станом на 01 січня 2020 року 10869,32 грн.; станом на 01 січня 2021 року 28097,12 грн. Протягом серпня жовтня 2021 року апелянтом сплачено у рахунок погашення податкового боргу по орендній платі за землю минулих років у загальній сумі 30100,00 грн., у зв`язку з чим нарахована сума орендної плати за землю 2015-2020 роки надійшла до бюджету у повному обсязі та станом на 22 жовтня 2021 року існує переплата у сумі 1839,73 грн.

Прострочення орендної плати відбулося з тих причин, що на початку 2020 року в банківській системі відбулися зміни номерів рахунків, апелянт не знав нових рахунків орендодавця, перехід права власності на земельні ділянки тривалий час не був зареєстрований у встановленому законом порядку, а Дмитрівська сільська рада знаходилася в стадії припинення, відповідач не отримував в порядку ст. 42 ПКУ повідомлень-рішень про внесення податку, в якому визначається сума оплати за оренду землі, крім того, у 2020 2021 роках, у зв`язку із поширенням на території України коронавірусу COVID-19, було запроваджено карантин.

Крім того, за період 2015-2021 рік, з урахуванням сплати орендної плати, заборгованість існувала у наступному розмірі: станом на 01 січня 2019 року 3555,00 грн.; станом на 01 січня 2020 року 10869,32 грн.; станом на 01 січня 2021 року 28097,12 грн. Протягом серпня жовтня 2021 року апелянтом було сплачено, у рахунок погашення податкового боргу по орендній платі за землю минулих років, грошові кошти у розмірі 30100,00 грн., у зв`язку з чим нарахована сума орендної плати за землю 2015-2020 роки надійшла до бюджету у повному обсязі та станом на 22 жовтня 2021 року існувала переплата у сумі 1839,73 грн.

Також представник апелянта вважає відсутніми підстави для представництва інтересів Татарбунарської міської ради Одеської області Одеською обласною прокуратурою, оскільки метою подання позову є відібрання у ОСОБА_1 земельних ділянок з користування та умисне покладення на відповідача вини за прострочення кредитора, що унеможливлювало виконання апелянтом обов`язку зі сплати орендної плати.

Сторони про розгляд справи на 23 жовтня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник Одеської обласної прокуратури.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 квітня 2015 року між Головним управлінням Держземагенства в Одеській області та ОСОБА_1 , на підставі наказів Головного управління Держземагенства в Одеській області від 15 квітня 2015 року №№15-590/14-15-СГ, 15-591/14-15-СГ, 15-592/14-15-СГ, 15-593/14-15-СГ, 15-594/14-15-СГ, 15-595/14-15-СГ, було укладено договір оренди землі №025, за умовами якого Головним управлінням надано, а ОСОБА_1 прийнято в строкове платне користування земельні ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності для сінокосіння і випасання худоби у межах території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (за межами населеного пункту), загальною площею 129,3607 га, у тому числі пасовища 129,3607 га, які складаються із 6 земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:002:1992 площею 47,8426 га; :01:002:0817 площею 4,7812 га; :01:002:1993 площею 37,3685 га; :01:002:0816 площею 9,2501 га; :01:002:0815 площею 14,2031 га; :01:002:1994 площею 15,9152 га, строком на 49 років (т. 1 а.с. 26-34, 50-55). Згідно наказу Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області від 08 грудня 2020 року №43-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та акту про передачу землі від 08 грудня 2020 року, зазначені земельні ділянки передано Татарбунарській міській раді у комунальну власність (т. 1 а.с. 42-47).

Право ОСОБА_1 на користування вказаними земельними ділянками зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 квітня 2015 року за №№9490381, 9491601, 94922743, 9493748, 9494376, 9494771 (т. 1 а.с. 56-66).

Сторони не оспорювали факт укладення договору оренди та його чинність на момент подачі позову.

У п. 4.1 Договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок Дмитрівської сільської ради в УДКСУ у Татарбунарському районі Одеської області у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки станом на 01 січня 2015 року, а саме: 6371,40 грн. за 1 рік, що складає 530,95 грн. за 1 місяць за земельну ділянку площею 47,8426 га, кадастровий номер: :01:002:1992; 636,84 грн. за 1 рік, що складає 53,07 грн. за 1 місяць за земельну ділянку площею 4,7812 га, кадастровий номер: :01:002:0817; 4976,52 грн. за 1 рік, що складає 414,71 грн. за 1 місяць за земельну ділянку площею 37,3685 га, кадастровий номер: :01:002:1993; 1231,92 грн. за 1 рік, що складає 102,66 грн. за 1 місяць за земельну ділянку площею 9,2501 га, кадастровий номер: :01:002:0816; 1891,56 грн. за 1 рік, що складає 157,63 грн. за один місяць за земельну ділянку площею 14,2031 га, кадастровий номер: :01:002:0815; 1119,56 грн. за 1 рік, що складає 176,63 грн. за один місяць за земельну ділянку площею 15,9152 га, кадастровий номер: :01:002:1994 (а.с. 35-40 т. 1).

У 2020 році здійснена передача земельних ділянок сільськогосподарського призначення з державної власності у комунальну власність, у зв`язку із чим земельні ділянки Дмитрівської сільської ради були передані Татарбунарській міській раді за актом прийому-передачі від 08 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 43).

Право комунальної власності на такі земельні ділянки зареєстровано за Татарбунарською міською радою 19 жовтня 2021 року.

Зазначене підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №285712660; №285714939; №285715676; 285720157; №285724104; 2.

Згідно з довідками Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 14 липня 2021 року, відповідачем оплата за договором оренди проводилася наступним станом:

- на 01 січня 2018 року малась переплата у сумі 7772,20 грн.,

- за 2018 рік нараховано 17227,80 грн., зараховано переплату у сумі 7772,20 грн., залишок 9455,60 грн., тобто оплачено за 5 місяців. 01.06.2018 року додатково сплачено 5900,00 грн., тобто загалом оплачено 13672,2 грн., всього за 9,5 місяців недоплата склала 3555,60 грн. за 2,5 місяців;

- за 2019 рік нараховано 17227,80 грн., сплачено 05 лютого 2019 року 10 000 грн., тобто заборгованість за 2018 рік становила 3555,60 грн., залишок - 6444,40 грн. за 4,5 місяців 2019 року, заборгованість становить 10783,40 грн. за 7,5 місяців.

- за 2020 рік нараховано 17227,80 грн., оплати не було, у зв`язку із чим заборгованість складає 17227,80 грн. за всі 12 місяців;

- за 5 місяців 2021 року нараховано 7178,25 грн. та також оплати не було.

Всього сума заборгованості, за період 21,5 місяців, складала 35275,37 грн. (а.с. 41 т. 1).

Згідно листа Татарбунарської міської ради від 16 червня 2023 року, відповідач оплату оренді землі здійснював на рахунок Дмитрівської сільської ради (т.3 а.с.104).

Головним управлінням Державної податкової служби в Одеській області на адресу ОСОБА_1 упродовж 2018-2020 років направлялись податкові повідомлення-рішення про сплату орендної плати за землю №№25596-08-1507 від 30 червня 2018 року, -1502 від 02 липня 2019 року та -1502 від 09 червня 2020 року, однак останнім орендну плату за землю в повному обсязі сплачено не було (т. 1 а.с. 20-22).

Станом на 01 травня 2023 року заборгованість відповідача по орендній платі погашена.

Позивач, як на підставу розірвання договору оренди, посилається на систематичну несплату у повному обсязі відповідачем орендної плати за 2018-2021 роки.

Згідно ч. 1 ст. 9 ЦК України, правила цього Кодексу застосовуються, зокрема й до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Одним із видів використання природних ресурсів є використання земель, зокрема й на підставі права оренди землі. Отже, за правилами ч. 1 ст. 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються до регулювання земельних відносин лише у випадках, коли такі відносини не врегульовані «іншими актами законодавства», до яких відносяться ЗК України, Закон України «Про оренду землі» та інші законодавчі акти з питань регулювання земельних відносин.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ч. 2 ст. 792 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Таким чином, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства.

За загальним правилом ч. 1 ст. 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи ч. 2 ст. 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у ч. 2 ст. 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів.

З огляду на наведені правила абз. 1 ч. 2 ст. 651 ЦК України як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила ст. 141 ЗК України, застосовні до догорів оренди землі), як це буде проілюстровано далі.

Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи ст. 32 Закону України «Про оренду землі», а також ст. 141 ЗК України, пункт «д» частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Таким чином, функціональним призначенням ЦК України у врегулюванні спірних відносин є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 зазначено, що потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі.

Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами ЗК України, а нормами ЦК України надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання.

До того ж потрібно враховувати, що коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання), як от в ч. 1 ст. 651 ЦК України, то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма.

Утім, у ч. 2 ст. 651 ЦК України використано дещо іншу формулу закінчення «та в інших випадках», що дозволяє зробити висновок, що правило, викладене у цій правовій нормі, не може бути скасоване (ані спеціальним законодавством, ані домовленістю сторін), а може бути винятково доповнене - спеціальним законодавством або домовленістю сторін.

З наведеного Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила ч. 2 ст. 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних.

Щодо розірвання договору оренди землі та повернення земельних ділянок.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи ст. ст. 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт (абз. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі»).

Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі»).

Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.

Згідно спеціальної норми ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 звернула увагу судів на те, що під систематичністю, під час вирішення приватноправових спорів, розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість, разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня 2024 року у справі № 629/2698/23 та інші).

Щодо поняття «несплата», вжите у п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.

Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати.

До того ж потрібно враховувати, що розмір недоплати може варіюватися орієнтовно від 1% до 99% суми належної орендної плати, що не може не впливати на ступінь порушення прав власника землі та оцінку істотності такого порушення.

Протилежне розуміння, а саме якщо вважати підставою розірвання договору оренди землі згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, зокрема й сплату орендної плати не в повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), навряд чи буде справедливим та розумним, оскільки під дію цієї спеціальної норми права підпадатимуть і незначні (неістотні) порушення, наприклад систематична недоплата 1,00 грн. зі 10 000,00 грн. орендної плати. За таких обставин суди будуть змушені на підставі п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України розривати договори оренди землі всупереч принципу збереження договору.

Цей підхід надасть можливість орендодавцю вимагати розірвання договору оренди землі в тому разі, коли несплата орендної плати є частковою та зумовлена, зокрема, виникненням спору між сторонами з приводу порядку нарахування та розміру орендних платежів. Таке тлумачення норм права порушуватиме баланс інтересів сторін у договірних відносинах, надавши власнику землі більше переваг у порівнянні з її орендарем.

Потрібно враховувати, що правова природа відносин оренди землі, яка зазвичай передбачає тривале використання такого об`єкта цивільних прав і сталість таких відносин, відповідає інтересам цивільного обігу загалом. Ба більше, використання земельної ділянки завжди пов`язане з неодмінними витратами орендаря на її утримання відповідно до цільового призначення цієї ділянки.

Якщо дотримуватися згаданого протилежного підходу, то договір буде під постійною загрозою його розірвання, що порушить принцип сталості відносин з використання землі, що своєю чергою стимулюватиме орендаря ставитися до орендованої земельної ділянки у споживацький спосіб, не дбати про неї, не вкладати кошти у покращення чи належне утримання такого особливого виду майна, тобто призведе до того, що орендар не буде обирати таку поведінку, яка більшою мірою відповідала б ознакам доброго господаря стосовно орендованої ним землі.

Таким чином, підставою розірвання договору оренди землі згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми ч. 2 ст. 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.

До того ж у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що поняття «несплата», вжите у п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, потрібно розуміти саме як повна несплата орендної плати, у строки, визначені договором, що відповідатиме дотриманню принципу збереження договору та забезпечення справедливого балансу інтересів сторін договору оренди землі.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила ст. 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги прокуратури ґрунтуються на відсутності доказів на підтвердження виконання відповідачем умови договору оренди землі - оплати орендної плати за користування земельними ділянками за період 2018-2021 роки у встановлений договором строк та розмір.

У свою чергу, представник відповідача заперечувала наявність заборгованості по оплаті відповідачем орендної плати, та зазначала, що вона склалася не з його вини, а за об`єктивних причин.

Одночасно, матеріали справи не містять доказів на обґрунтування причини неповної оплати за жовтень 2018 року та несвоєчасної оплати оренди землі за листопад та грудень 2018 року, на підставі чого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність факту несвоєчасної орендної оплати за вказаний період без поважних причин.

Надалі, за 7,5 місяців 2019 року сума заборгованості склала 10783,40 грн., тобто відповідачем не у повному обсязі була здійснена орендна плата, та до подачі позову не була проведена оплата за червень-грудень 2019 року, тобто за період шести місяців.

Як на доказ поважності причини несплати орендної плати представник відповідача посилалась на зміну з 05 серпня 2019 року номерів банківських рахунків відповідно до постанови правління Національного Банку України №162 від 28 грудня 2018 року «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні», однак, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що Банки України зобов`язані з 05 серпня до 31 жовтня 2019 року самостійно здійснювати зміну (не за ініціативою клієнта) діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів.

Таким чином, у період до 31 жовтня 2019 року нездійснення оплати оренди відбулося без поважних причин, оскільки відповідач мав можливість побачити новий номер рахунку квитанціях про оплату, якщо платив би орендну плату у передбачені договором оренди строки, а саме у період з 05 серпня по 31 жовтня 2019 року, або звернувшись до орендодавця (на той час Дмитрівської сільської ради).

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що саме орендодавець повинен був сповістити його про новий банківський рахунок, оскільки у договорі оренди землі відсутнє відповідне зобов`язання у орендаря, крім того, у разі належного виконання відповідачем свого обов`язку щодо регулярної щомісячної оплати за орендовані земельні ділянки, орендатор міг оперативно отримати інформацію щодо зміни банківського рахунку для сплати грошових коштів.

У будь-якому разі, колегія суддів зазначає, що зміна банківського рахунку отримувача не є законною підставою для несплати або затримки платежів, особливо якщо мова йде про регулярні обов`язкові платежі.

Необґрунтованими також є доводи представника апелянта про те, що відповідно до ст. 285.1 ПКУ, орендна плата за землю сплачується не помісячно, а одним платежем раз в рік - після надходження податкового повідомленнярішення, які контролюючи органи та орендодавець, в порушення п. 286.5 ПКУ, не надсилали ОСОБА_1 до 01 липня поточного року, у зв`язку із чим останнім не була своєчасно здійснена плата за 2020 та 2021 роки.

У даному випадку колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що зазначені норми податкового законодавства регулюють правовідношення, які стосуються оподаткування. У свою чергу, відповідно до п. 288.1-288-7 ПКУ, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Так, п. 4.3 Договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем не пізніше 28-го числа кожного місяця, наступного за звітним, у розмірі, встановленому п. 4.1 договору, за кожен місяць.

Згідно з п. 4.2 Договору орендна плата, визначена п. 4.1 цього договору, без внесення змін до договору, індексується станом на 1 січня кожного наступного року, виходячи із індексу споживчих цін за повний минулий календарний рік на коефіцієнт індексації Кі, що визначається за формулою, визначеною ст. 289 Податкового кодексу України.

Відтак, чинним на момент виникнення спірних правовідносин Договором оренди земельних ділянок чітко передбачений обов`язок ОСОБА_1 оплачувати орендну плату не пізніше 28-го числа кожного місяця, і жодних винятків з цього правила умовами договору не передбачено.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що податкові повідомлення-рішення про сплату орендної плати за землю по фізичній особі ОСОБА_1 за звітні періоди 2018-2020 роки надсилались за адресою, відмінної від адреси зареєстрованого місця проживання відповідача, яка збігається із адресою, зазначеною останнім у Договорі оренди - АДРЕСА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПКУ, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити, зокрема, суму грошових зобов`язань, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, є контролюючий орган.

Якщо згідно з нормами ст. 54 ПКУ сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому ПКУ (п. 54.5 ст. 54 ПКУ).

Нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному ст. 42 ПКУ, до 01 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному ст. 58 ПКУ, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку (абзац перший п. 286.5 ст. 286 ПКУ).

Згідно з п. 42.2 ст. 42 ПКУ документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному п. 42.4 ст. 42 ПКУ, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Зокрема, податкові повідомлення - рішення, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу, і відображатися в електронному кабінеті (п. 42.1 ст. 42 ПКУ).

Плата за землю відповідно до п. 287.5 ст. 287 ПКУ фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

За несплату платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання протягом строків, визначених ПКУ, передбачена відповідальність у вигляді штрафних (фінансових) санкцій та/або пені визначених п. 124.1 cт. 124 ПКУ та ст. 129 ПКУ.

У разі, якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені ст. 286 ПКУ, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої ПКУ за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (п. 287.9 ст. 287 ПКУ).

Таким чином, неотримання ОСОБА_1 податкових повідомлень рішень є підставою для звільнення його від відповідальності за несвоєчасну сплату саме податкового зобов`язання, однак вказані положення закону жодним чином не звільняють відповідача від обов`язку щомісячної сплати орендної плати.

Також колегія суддів приймає до уваги, що положеннями п. 9.4.4. Договору оренди землі передбачено, що орендар зобов`язаний самостійно щорічно обчислювати орендну плату з урахуванням коефіцієнту нормативної грошової оцінки землі станом на 1 січня поточного року та, враховуючи вимоги п. 286.2 ст. 286 ПКУ, не пізніше 20 лютого поточного року подавати відповідному органу державної податкової служби, за місцезнаходженням земельних ділянок, податкову декларацію на поточний рік за встановленою формою у порядку, передбаченому ст. 46 ПКУ, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Однак, жодних доказів виконання ОСОБА_1 вказаного обов`язку, передбаченого положеннями договору, щодо щорічної подачі податкових декларацій, та самостійного обчислення орендної плати, матеріали справи не містять.

Колегія суддів також звертає увагу апелянта, що згідно з абзацами першим і тринадцятим п. 42 прим. 1.2 ст. 42 прим. 1 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI, Електронний кабінет забезпечує можливість реалізації платниками податків прав та обов`язків, визначених ПКУ та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, та нормативно-правовими актами, прийнятими на підставі та на виконання ПКУ та інших законів, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, в тому числі, шляхом, зокрема, отримання платниками податків копій наказів про проведення перевірок, повідомлень про проведення перевірок, актів (довідок) перевірок, відповідних запитів та інших документів, складених у зв`язку з проведенням та за результатами перевірок і звірок, передбачених ПКУ, а також у зв`язку з розглядом заперечень платників податків до результатів перевірок та/або пояснень платника податків.

Платники податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в Електронному кабінеті, можуть здійснювати листування з контролюючими органами засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» із змінами та доповненнями та від 05 жовтня 2017 року № 2155-VIII «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» із змінами та доповненнями.

Пунктом 42.1 ст. 42 ПКУ визначено, що податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу, і відображатися в Електронному кабінеті.

З вищевказаного можна дійти висновку, що законом передбачене широке коло можливостей отримання відповідної інформації платником податків, у тому числі шляхом створення Електронного кабінету, звернення до контролюючого органу із запитом про надання необхідної інформації, звернення засобами телефонного зв`язку тощо, у зв`язку із чим колегія суддів доходить висновку, що сам лише факт неотримання ОСОБА_1 податкових повідомлень рішень у період 2018-2020 років не може вважатися правовою підставою для звільнення відповідача від обов`язку щомісячної сплати орендної плати, передбаченої умовами Договору оренди.

Крім того, як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, розмір щомісячної плати за кожну земельну ділянку чітко визначений у розділі 4 Договору про оренду, у зв`язку із чим у відповідача не було підстав чекати повідомлень про розмір плати до 14 липня 2021 року, після чого останній здійснив погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про запровадження на території України карантину зв`язку із COVID-19, є необґрунтованими, оскільки доступ до державних органів та установ у той час був обмежений але не закритий, і вказана обставина жодним чином не перешкоджала відповідачу своєчасно та в повному обсязі сплачувати оренду землі.

Доводи представника відповідача про поважність причин несплати оренди землі у 2020 році у зв`язку із здійсненням переходу права власності з державної до комунальної, який, на думку апелянта, закінчився 19 жовтня 2021 року, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки у такому випадку ОСОБА_1 повинен був здійснювати оплату на рахунок Дмитрівської сільської ради, яка на той час знаходилася в стадії припинення, але не була припинена.

Доводи апеляційної скарги про сплату ОСОБА_1 у жовтні 2021 року, у повному обсязі, заборгованості за орендною платою, не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/826/18, від 23 березня 2021 року у справі № 922/2754/19, від 20 грудня 2022 року у справі № 914/1688/21, від 16 квітня 2024 року у справі № 924/617/22, від 30 квітня 2024 року у справі № 903/775/23, зроблено висновки про те, що самий лише факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи сплачена заборгованість після звернення позивача з позовом про розірвання договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 погодилась із наведеними правовими висновками касаційних судів у складі Верховного Суду про те, що факт погашення орендарем заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позову про розірвання договору оренди.

Сплата орендарем заборгованості з орендної плати має правове значення, якщо до моменту сплати заборгованості орендодавець звернувся з позовом про стягнення такої заборгованості. Водночас подальше погашення заборгованості - невчасно сплаченої орендної плати не спростовує факт несплати орендарем орендної плати та не впливає на можливість пред`явлення і задоволення судом позову про розірвання договору.

Отже, той факт, що на момент розгляду справи орендар погасив заборгованість за орендною платою, не впливає на право орендодавця вимагати розірвання договору як на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати).

У контексті ч. 2 ст. 651 ЦК України, систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента і те, що кредитор не може бути впевнений у належному виконанні договору в майбутньому, і такий висновок не спростовується подальшим погашенням заборгованості. У п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України йдеться про факт систематичної повної несплати, і такий факт уже завершився в минулому, тому підстава для пред`явлення позову (і для його задоволення) продовжує існувати.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не дотримався умов договору про оренду землі, систематично, тобто неодноразово (два та більше разів), порушував строки сплати орендної плати, то договір оренди в силу п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підлягав розірванню з відповідними наслідками про повернення земельної ділянки власнику згідно ст. 34 Закону України «Про оренду землі», п. 7.1 та 12.3 Договору оренди землі.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про відсутність підстав для представництва інтересів Татарбунарської міської ради Одеської області Одеською обласною прокуратурою.

Так, згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно ч. 4 ст. 23 згаданого Закону, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Наведеним правовим нормам кореспондують відповідні приписи ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України.

Отже, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

У першому випадку прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

У справі, що переглядається, обласною прокуратурою про виявлені порушення вимог земельного законодавства було повідомлено Татарбунарську міську раду двічі листом від 17 травня 2021 року та листом від 19 липня 2021 року.

Однак, враховуючи те, що борг станом на серпень 2021 року не був сплачений відповідачем, а Рада не звернулася до суду з позовом, тобто допустила бездіяльність, з відповідним позовом звернувся прокурор, що відповідає ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що станом на момент пред`явлення позову до суду прокурор дотримався вимог законодавства та мав право на позов як у матеріально-правовому сенсі, так і у процесуально-правовому.

Також апелянт вважає, що Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області вправі була самостійно ініціювати розірвання договору та звернутися до суду із таким позовом.

Колегія суддів зазначає, що дійсно, приймаючи до уваги те, що територіальна громада як суб`єкт права власності реалізує своє право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, Рада як представницький орган та розпорядник земель комунальної власності має право звернутися із позовом про розірвання договору оренди.

Однак, у разі порушення інтересів держави або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор може звернутися з таким позовом в інтересах держави в особі орендодавця за умови належного обґрунтування підстав для представництва.

У разі, якщо компетентний орган не підтримав повністю або частково позов, пред`явлений прокурором в інтересах держави, це не може бути беззаперечним підтвердженням того, що інтереси держави не потребують захисту. Цей факт актуальності захисту інтересів держави підлягає з`ясуванню з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, за наслідками оцінки наданих учасниками справи доказів.

Колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку, задоволення позову про розірвання договорів оренди землі та повернення земельних ділянок відповідає інтересам держави, оскільки через невиконання відповідачем договору оренди бюджет територіальної громади протягом трьох років не отримував своєчасно і в належному розмірі плати за оренду землі, що своєю чергою створювало перешкоди суб`єкту владних повноважень - міській раді, для реалізації соціально-економічного розвитку громади, оскільки плата за землю є одним з основних джерел доходу місцевого бюджету.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 жовтня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе