П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 753/20766/24

Провадження №22-ц/824/11355/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 22 жовтня 2025 року

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Київпастранс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київпастранс» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року, ухваленого у складі судді Сирбул О.Ф., -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 до суду з позовом до КП «Київпастранс» третя особа: відокремлений підрозділ КП «Київпастранс «Служба колії» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, 05.09.2023 дізналася про те, що наказом про припинення трудового договору № 68 від 05.09.2023 ВП КП «Київпастранс» «Служба колії» звільнив її з роботи на підставі ст. 28 КЗпП України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2024 позов ОСОБА_3 до КП «Київпастранс» 3-тя особа: відокремлений підрозділ КП "Київпастранс" Служба колії про скасування наказів про звільнення та про внесення змін до наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

15.10.2024 позивач отримала листи на пошті від Комунального підприємства «Київпастранс» у якому був наказ від 13.09.2024 № 126-к про поновлення її на роботі інспектором з кадрів.

16.10.2024 прибувши на роботу о 07:45 начальником відділу кадрів позивачу було повідомлено, що з роботи її вже звільнено і заборонено юристом КП «Київпастранс» допускати до свого робочого місця.

16.10.2024 позивач ознайомилася з наказом № 47П від 11.10.2024 у якому було зазначено, що вона звільнена з посади інспектора кадрів за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини на підставі актів про відсутність на роботі та акту службового розслідування, табельного обліку робочого часу.

Отже, позивача було повторно незаконно звільнено з займаної посади.

На підставі вищевикладеного позивач просила скасувати наказ № 47П відокремленого підрозділу КП «Київпастранс «Служба колії» від 11.10.2024 та поновити ОСОБА_4 на посаді інспектора з кадрів відокремленого підрозділу КП «Київпастранс «Служба колії» з 11.10.2024.

Стягнути КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 11 676,00 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.11.2024 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.12.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив відповідача до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.01.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 179 ЦПК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року позов ОСОБА_5 до КП «Київпастранс», третя особа: відокремлений підрозділ КП «Київпастранс «Служба колії» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Скасовано наказ № 47П відокремленого підрозділу КП «Київпастранс «Служба колії» від 11.10.2024 «про припинення трудового договору» про звільнення ОСОБА_5 з посади інспектора з кадрів апарату управління відокремленого підрозділу КП «Київпастранс «Служба колії» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної причини).

Поновлено ОСОБА_4 на посаді інспектора з кадрів відокремленого підрозділу КП «Київпастранс «Служба колії» з 11.10.2024 року.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_5 51 680 грн 30 коп в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.10.2024 по 25.02.2025 з відрахуванням всіх податків і обов`язкових платежів згідно діючого законодавства.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_5 5 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, в задоволенні стягнення решти суми відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі місячної заробітної плати 11 676 грн з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_5 1 211 грн 20 коп судового збору, 10 000 грн 00 коп витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, а всього 11 211 грн 20 коп, в задоволенні стягнення решти розміру витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, відмовити.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь держави 1 816 грн. 80 коп. судового збору.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач прибула на роботу на наступний день після отримання наказу про поновлення її на роботі.

А тому суд, вважав, що позовна вимога про скасуванню наказу № 47П відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс «Служба колії» від 11.10.2024 «про припинення трудового договору» про звільнення ОСОБА_3 з посади інспектора з кадрів апарату управління відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс «Служба колії» знайшла своє підтвердження під час розгляду справи та відповідачем не спростована, а отже підлягає задоволенню.

Також суд вбачав за можливе частково задовольнити вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник КП «Київпастранс» - адвокат Розум О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач належним чином ознайоми позивача з наказом про поновлення на роботі а саме 20 вересня 2024 року в телефонній розмові ій було повідомлено про поновлення на роботі. Також 20 вересня 2025 року на адресу позивача було направлено наказ про поновлення на роботі від 13 вересня 2024 року №126к. Крім того, 23 вересня 2025 року представник відповідача відвідав ОСОБА_1 за місцем проживання проте вдома нікого не було. Разом з тим, позивач на роботу не явилась та відповідно до наказу №47п була звільнена за прогул, оскільки її було належним чином повідомлено про поновлення на роботі.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник КП «Київпастранс» Шинкаренко О.С. підтримала доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Гарницький П.П. заперечували проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Третя особа відокремлений підрозділ КП «Київпастрас «Служба колії» в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином (т.2 а.с.61), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що на підставі наказу №110п відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс «Служба колії» від 05.06.2023 ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 05.06.2023 на посаду інспектора з кадрів (т.1 а. с. 20-21).

05.09.2023 наказом № 68П від 05.09.2023 ОСОБА_1 була звільнена з посади інспектора з кадрів відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Кївпастранс «Служба колії» на підставі ст. 28 КЗпП України за результатами випробування при прийнятті на роботу, підстава: заява ОСОБА_1 (т.1 а. с. 22-23).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2024 позов ОСОБА_1 до КП «Київпастранс», 3-тя особа: відокремлений підрозділ КП «Київпастранс «Служба колії» про скасування наказів про звільнення та про внесення змін до наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Скасовано наказ № 68П відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс «Служба колії» від 05.09.2023 «Про припинення трудового договору» про звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора з кадрів апарату управління відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Служба колії на підставі ст. 28 КЗпП України (результати випробування при прийнятті на роботу).

Скасовано наказ № 32к відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Служба колії від 26.03.2024 про внесення змін до наказу № 68П відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служба колії від 05.09.2023 «Про припинення трудового договору».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора з кадрів апарату управління відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служба колії з 06.09.2023.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 109 688 грн 80 коп в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.09.2023 по 05.09.2024 з відрахуванням всіх податків і обов`язкових платежів згідно діючого законодавства.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 5 000 грн моральної шкоди, в задоволенні стягнення решти суми відмовлено (т.1 а. с. 24-32).

12.09.2024 по справі № 753/8818/24 ОСОБА_1 було видано два виконавчих листи про негайне поновлення на роботі та виплату місячної заробітної плати у розмірі 11 676 грн.

13.09.2024 начальником відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служба колії видано наказ № 126к про поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора з кадрів та виплату на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі місячної заробітної плати 11 676 грн (т.1 а. с. 33).

11.10.2024 начальником відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Служба колії видано наказ № 47п про припинення трудового договору, звільнено 11.10.2024 ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, прогул без поважної причини. На підставі актів про відсутність на роботі, актів службового розслідування, табеля обліку робочого часу (т.1 а. с. 37).

15.10.2024 позивач отримала листи на пошті від Комунального підприємства «Київпастранс» у якому був наказ від 13.09.2024 № 126-к про поновлення її на роботі інспектором з кадрів.

16.10.2024 прибувши на роботу начальником відділу кадрів позивачу було повідомлено, що з роботи її вже звільнено і заборонено юристом КП «Київпастранс» допускати до свого робочого місця.

16.10.2024 позивач ознайомилася з наказом № 47П від 11.10.2024 у якому було зазначено, що вона звільнена з посади інспектора кадрів за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 89 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1242 «Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» після підписання наказу (розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання нового наказу (розпорядження) про внесення змін. За пунктом 92 вказаної інструкції. Якщо наказом (розпорядженням) відміняється попередній розпорядчий документ, у розпорядчій частині зазначається пункт, який повинен починатися із слів: «Визнати таким, що втратив чинність,...». Наказ про поновлення, обов`язково має містити вказівку на втрату чинності наказом про звільнення у зв`язку з набранням чинності рішенням суду про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. У відповідності до пункту 102 інструкції «Під час ознайомлення з наказом (розпорядженням) згаданими у ньому особами на першому примірнику наказу чи на спеціальному бланку проставляються їх підписи із зазначенням дати ознайомлення». Відповідно до п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженими ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Слід розрізняти виконання рішення суду про поновлення на роботі і фактичне поновлення трудових відносин у сторін, яке, зокрема, визначає момент поновлення. Таким чином, обов`язок Роботодавця по виконанню рішення суду вважається виконаним з моменту видачі правильно оформленого Наказу про поновлення на роботі. Процедура поновлення не є завершеною з моменту видачі Наказу про поновлення, оскільки остання потребує участі не тільки Роботодавця, а й працівника. Відтак, працівник не може вважатися таким, що перебуває у трудових відносинах з роботодавцем без особистої своєї участі.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Як убачається з роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1-47(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з підстав, передбачених п. 4ст. 40 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства.

Виходячи з комплексного трактування та застосування положень чинного Кодексу Законів про Працю України (КЗпП України), Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами і доповненнями» та з урахованням обставини справи колегія суддів вважає, що районний прийшов до правильного висновку про задоволення позову в частині скасування наказу №47П від 11.10.2024 року «Про припинення трудового договору» про звільнення ОСОБА_5 з посади інспектора з кадрів апарату управління відокремленого підрозділу КП «Київпастранс «Служба колії» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної причини).

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 була повідомлена про поновлення на роботі шляхом вручення наказу про поновлення 15 жовтня 2024 року через поштове відправлення на пошті від Комунального підприємства «Київпастранс» у якому був наказ від 13.09.2024 № 126-к про поновлення її на роботі інспектором з кадрів.

Також, встановлено, що 16 жовтня 2024 року вона одразу прибула на місце роботи після отримання повідомлення про поновлення на роботі.

Таким чином ОСОБА_1 на час видачі наказу про звільнення № 47п про припинення трудового договору, звільнено 11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, прогул без поважної причини. На підставі актів про відсутність на роботі, актів службового розслідування, табеля обліку робочого часу не було відомо про поновлення її на роботі а тому звільнення за прогул було неможливим.

Отже, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про поновлення позивача на роботі, оскільки не доведено вручення ОСОБА_1 наказу про поновлення на роботі і фактично не допущено до роботи до винесення наказу про звільнення від 11 жовтня 2024 року.

Доводи відповідача про те, що позивачку було поінформовано про існування наказу про поновлення за допомогою телефонного зв`язку та під час візиту за адресою проживання, суд відхиляє як необґрунтовані. Для кваліфікації відсутності на роботі як «прогулу» роботодавець має довести належне повідомлення працівника про поновлення та забезпечити реальний допуск до виконання трудових обов`язків. Належним доказом такого повідомлення є, зокрема, вручення працівнику копії (витягу) наказу під підпис або підтверджене поштове вручення, що забезпечує ознайомлення зі змістом документа. Усні повідомлення (телефонні дзвінки, візити без вручення тексту наказу) не підтверджують факту ознайомлення зі змістом наказу і не можуть створювати для працівника юридичний обов`язок з`явитися на роботу у визначений роботодавцем час. Відповідач доказів належного вручення наказу до дати звільнення не надав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про поновлення на роботі є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

За наведених обставин, районний суд прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року

№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі№ 640/18402/19(провадження № К/9901/27657/20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З матеріалів справи відомо, що 21 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Гарницьким П.П. укладено Угоду (договір) про надання правничої допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та зихиснику. Предмет угоди: адвокат надає правничу допомогу клієнту у підготовці та участі у судовій справі за позовом клієнта до Комунального підприємства «Київпастранс», третя особа: відокремлений підрозділ комунального підприємства «Київпастранс» «Служба колії» про скасування наказу від 11.10.2024 р. за №47 п про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Відповідно до п.4.1 Угоди (договору) оплата за надання правничої допомоги клієнту у відповідності до цієї угоди становить 40000 грн, а у випадку участі адвоката у апеляційній та касаційній інстанціях, гонорар сплачується додатково за кожну інстанцію у сумі по 20000 грн.

Матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката Гарницького П.П. з надання правової допомоги.

Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, судова колегія виходить з того, що справа про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. Фактично адвокатом складено лише відзив на апеляційну скаргу. З урахуванням категорії справи його складання не потребує від професійного адвоката значної кількості часу і зусиль. Адвокат Гарницький П.П. приймав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференцзв`язку.

Отже, враховуючи наведене, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих відповідачу ОСОБА_1 послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, враховуючи, що апеляційну скаргу КП «Київпастранс» залишено без задоволення, судова колегія дійшла висновку, що справедливим буде стягнення з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2000,00 грн., в ході апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» -залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року- залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна