КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/6176/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Сандугей Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 та заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року у складі судді Висоцької Г.В.,

у цивільній справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особа: державне підприємство «Ліси України», ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся у суд із позовом до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , у якому просив:

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення площею 0,1 га, шляхом визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №2096 від 12 грудня 2008 року;

- усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0030 площею 0,1 га;

- усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 14 серпня 2024 року за індексним номером 74577175 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:007:0030 площею 0,1 га;

- вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 92 від 31 січня 2008 року надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 9-ти громадянам для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області №2096 від 12 грудня 2008 року затверджено розроблений проект землеустрою та передано у приватну власність, серед інших, ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №664530 від 17 червня 2009 року площею 0,1 га з кадастровим номером :06:007:0030 для ведення індивідуального садівництва.

14 серпня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 продала земельну ділянку з кадастровим номером :06:007:0030 ОСОБА_1 .

Рішенням державного реєстратора з індексним номером 74577175 від 14 серпня 2024 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з цим встановлено, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 2096 від 12 грудня 2008 року прийнято поза межами компетенції, у зв`язку з чим первинне набуття права власності на вищевказану земельну ділянку для індивідуального садівництва відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства.

Земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:0030, відноситься до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і частково розташована у кварталі 46 вказаного лісництва, що за чинним законодавством, свідчить про її віднесення до земель лісогосподарського призначення, що унеможливлює перебування даної ділянки у приватній власності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Сандугей І.В. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення текст, що починаєтеся з речень : «Суд частково погоджується із позицією прокурора з огляду на таке. Щодо приналежності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського фонду суд приходить до наступних висновків…» та закінчується реченнями «…Враховуючи викладене, у даному випадку спірна земельна ділянка набута у приватну власність всупереч порядку зміни цільового призначення земельних ділянок, визначеному ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України без погодження відповідним органом державної влади з питань лісового господарства. Як установлено спірна земельна ділянка на момент її відведення частково перебувала у державній власності та відносилася до земель лісогосподарського призначення, а також щодо такої землі діяли обмеження, разом з тим, останні відведено у приватну власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови, оскільки Кабінет Міністрів України також рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки та її відведення у приватну власність не приймав». В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 оскаржує рішення лише в частині висновків з мотивувальної частини рішення, а саме висновків про приналежність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, а також про то, що відбулося порушення закону під час передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки у 2008 році.

Вважає, що оскаржуване рішення необхідно змінити, виключивши з його тексту вищезазначені висновки.

Вказує, що жоден з наданих прокурором документів не містять координат кварталу 46 Обухівського лісництва ДП «Київський лісгосп». З наданих документів неможливо точно встановити ні меж вказаного кварталу в просторі, ні точної площі накладки.

Посилається на те, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 92 від 31 січня 2008 року надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 9-ти громадянам для ведення індивідуального садівництва.

Звертає увагу, що в матеріалах даного проекту наявна Довідка ДП «Київський лісгосп» від 29 вересня 2008 року № 208 про те, що вказана земельна ділянка не відноситься до лісових насаджень ДП «Київського лісгоспу».

Окрім цього, проект землеустрою пройшов державну експертизу землевпорядної документації в Головному управлінні земельних ресурсів у Київській області від 10 жовтня 2008 року № 16-664е.

Зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:0030 не накладається на землі лісового фонду, що було перевірено при виділенні вкачаної діл пики шляхом узгодження її передачі у приватну власність з Дії «Київський лісгосп».

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказано, що дійшовши висновку про неефективність обраного прокурором способу захисту в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірною ділянкою, суд не надав правової оцінки іншим позовним вимогам, які за своєю суттю є окремими самостійними способами судового захисту.

Скаржник посилається на те, що за умови скасування державної реєстрації права приватної власності, що має наслідок припинення відповідних речових прав на цю земельну ділянку, одночасне скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі поновить права законного розпорядника спірної землі.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги адвоката Сандугей І.В. в інтересах ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сандугей І.В. в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Сандугей І.В. просили апеляційну скаргу, подану ними задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури.

Прокурор Недвига Н.О. та представник ДП «Ліси України» адвокат Семко В.Ю. підтримали апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Інші учасники до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, а тому колегія суддів на підставі ст. 372 ЦПК України вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд погодився із позицією прокурора, що спірна земельна ділянка частково накладається на землі лісового фонду, проте належним способом захисту є виключно пред`явлення позову про часткове витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов. Такий спосіб захисту потребував би від прокурора подачі додаткових доказів, на підставі яких можливо б було визначити точний розмір та конфігурацію тієї частини спірної земельної ділянки, яка накладається на лісовий фонд. Однак, це єдиний спосіб, в який прокурор має можливість захистити інтереси держави і при цьому не порушити право відповідача на іншу частину спірної земельної ділянки, не охопленою землями лісового фонду.

З такими висновками погоджується й апеляційний суд з огляду на таке.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Так, за змістом статті 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до вимог статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як установлено, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 92 від 31 січня 2008 року надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 9-ти громадянам для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району. Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 2096 від 12 грудня 2008 року затверджено розроблений проект землеустрою та передано у приватну власність, серед інших, ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва (а.с. 27-30 т.1).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №664530 від 17 червня 2009 року площею 0,1 га з кадастровим номером :06:007:0030 для ведення індивідуального садівництва (а.с. 31 т. 1).

Установлено, що 14 серпня 2024 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу продала земельну ділянку з кадастровим номером :06:007:0030 ОСОБА_1 (а.с. 32-35 т.1).

Рішенням державного реєстратора з індексним номером 74577175 від 14 серпня 2024 року право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 36 т.1).

Відповідно до листа філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 05 вересня 2023 року № 02-857 та від 05 вересня 2024 року № 97/20.14-1-2024 установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:0030 частково накладається на землі лісогосподарського призначення та розташована в межах державного лісового фонду (квартал 46 виділ 8 Обухівського лісництва відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014, квартал 46 виділ 2 Обухівського лісництва відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003). Погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки не надавалось (а.с. 39, 57 т.1).

Відповідно до витягу з картографічної бази даних з нанесеними межами кварталу 46 та межами його таксаційних виділів Обухівського лісництва ДП «Київський лісгосп» та листа Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 22 вересня 2023 року за № 03-931, земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:0030 згідно з поданими координатами на неї, відноситься до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і частково розташована у кварталі 46 вказаного лісництва (а.с. 75-77 т.1).

Таким чином, факт часткового накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення безспірно підтверджено долученими до справи доказами: даними, які містяться у планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування, листах філії Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» та ВО «Укрдерліспроект» та інформації з кадастрової карти національної кадастрової системи України.

Установлено, що ВО «Укрдержліспроект» засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України та згідно матеріалів позову серед інших функцій, відповідно до п.3.2.8 його статуту, забезпечує при лісовпрядкуванні лісового фонду формування повидільних та інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру.

Зазначене свідчить про те, що викладена у листі з додатками до нього ВО «Укрдержліспроект» інформація надана з урахуванням банків даних щодо топографо-геодезичної і картографічної інформації по кварталу 46 Обухівського лісництва та координат поворотних точок спірної земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0030, та які враховувалися також у долученому до справи відповідачем копії проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 9-ти громадянам для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Долучені до справи відповідачем матеріали не спростовують наявні у справі докази про те, що спірна земельна ділянка частково накладається на землі лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим апеляційний суд визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_1 про їх неврахування районним судом під час вирішення спору.

Судом першої інстанції також дано належну оцінка в оскаржуваному рішенні й змісту погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 9-ти громадянам для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району в основу якого покладено довідку ДП «Київське лісове господарство» від 29 вересня 2008 року № 208 про те, що в тому числі й спірна земельна ділянка не відноситься до лісових земель державного підприємства.

Так, схема розташування земельних ділянок, складена ТОВ НКВ «Горизонт» й подана ДП «Київське лісове господарство» не містить інформацію про точне розташування кварталу 46 Обухівського лісництва , а також інформацію про дійсне розташування меж земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0030 відносно земель лісового господарства.

Окрім цього, згідно даних долученого до справи листа ДП «Київське лісове господарство» від 04 травня 2020 року № 02-03/310, обстеження земельних ділянок проводилося на території Української міської ради на землях запасу, зайнятих лісовими насадженнями та які не перебували у користуванні державного підприємства.

На землях лісогосподарського призначення в кварталі 46 Обухівського лісництва ніяких обстежень чи розрахунків не здійснювалося (а.с. 204, 205 т.1).

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про недоведеність матеріалами справи факту часткового накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення.

Звертаючись у суд із позовом прокурор зазначає, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 2096 від 12 грудня 2008 року прийнято поза межами компетенції, у зв`язку з чим первинне набуття права власності на вищевказану земельну ділянку для індивідуального садівництва відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Прокурор вважає, що вказана земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського фонду.

Отже, як правильно установлено судом першої інстанції, спірна земельна ділянка на момент її відведення частково перебувала у державній власності та відносилася до земель лісогосподарського призначення, а також щодо такої землі діяли обмеження, разом з тим, останні відведено у приватну власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови, оскільки Кабінет Міністрів України також рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки та її відведення у приватну власність не приймав.

За інформацією Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 05 вересня 2023 року № 02-857 установлено, що погодження на зміну цільового вищевказаної земельної ділянки не надавалось, рішення органів державної влади про зміну цільового призначення земель лісогосподарських потреб не приймалися.

Тобто у даному випадку спірна земельна ділянка набута у приватну власність всупереч порядку зміни цільового призначення земельних ділянок, визначеному ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України без погодження відповідним органом державної влади з питань лісового господарства.

Нормами глави 29 ЦК України передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі.

При цьому статтею 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року).

Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі.

Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна.

Як установлено матеріалами справи, передана у власність ОСОБА_2 спірна земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2024 року була нею відчужена на користь ОСОБА_1 , про що міститься запис про державну реєстрацію права власності від 14 серпня 2024 року.

Отже, до відповідача перейшло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:007:0030.

За таких обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що способом захисту має бути віндикаційний позов про витребування земельної ділянки від останнього її власника.

Також, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Окрім цього апеляційний суд погоджується з висновком суду, що вимога про визнання рішення органу державної влади недійсними та його скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зроблено висновок про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Отже, прокурором обрано спосіб захисту порушеного права - усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права розпорядження та користування спірною земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження та скасування рішень державних реєстраторів відповідно до ст. 391 ЦК України, що по своїй суті є негаторним позовом.

Оскільки прокурором обрано неефективний спосіб захисту, тому апеляційний суд вважає законними й належно обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Сандугей Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 та заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: