КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/9725/25 Головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мама, ну купи» про стягнення коштів за договором інвестування та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Мама, ну купи» про стягнення коштів за договором інвестування та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли щодо господарського правочину (договору інвестування), укладеного між позивачем, зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності, та відповідачем, як юридичною особою, а тому даний спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства і має розглядатись господарським судом, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Морозова В.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та постановити нове рішення, яким відкрити провадження у справі і призначити її до розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ТОВ «Мама, ну купи» в особі директора Оношка В.В. та ОСОБА_1 домовились про залучення коштів Учасника на умовах, зазначених у договорі № 31 від 13 травня 2024 року про об`єднання спільних дій щодо спільного фінансування та залучення коштів Учасників з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів ТОВ «Мама, ну купи», який позивач уклав саме як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець. Відтак, спір щодо повернення інвестованих коштів тавідшкодування моральної шкоди не стосується господарських відносин між сторонами, а тому підлягає розгляду в суді за правилами цивільної юрисдикції.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Сторони в судове засідання не з'явилися і явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика ЄСПЛ право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди в доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Мама, ну купи», в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти за договором інвестування у розмірі 15 000,00 доларів США, несплачені відсотки за період з липня 2024 року по квітень 2025 року у розмірі 3 750,00 доларів США та на відшкодування моральної шкоди100 000,00 грн.

Позов мотивував неналежним виконанням ТОВ «Мама, ну купи» взятих на себе зобов`язань за договором № 31 від 13 травня 2024 року про об`єднання спільних дій щодо спільного фінансування та залучення коштів Учасників з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів ТОВ «Мама, ну купи», щодо повернення суми інвестицій та сплати відсотків (винагороди) за користування інвестиційними коштами на умовах та в порядку, визначених цим договором.

За даними отриманої судом відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1424689 від 28 травня 2025 року позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований 18 травня 2021 року як суб`єкт підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, виходив з того, що інвестиційні правовідносини є різновидом господарських правовідносин, які виникають між суб`єктами інвестиційної діяльності(інвесторами та іншими учасниками) щодо підготовки, реалізації інвестицій, відшкодування витрачених коштів та отримання прибутку від такої діяльності (постанова Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі № 910/7975/21).

Ураховуючи наведене, оскільки даний спір виник щодо господарського правочину (договору інвестування), укладеного між позивачем, зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності, та відповідачем, як юридичною особою, суд дійшов висновку спір у цій справі містить всі ознаки господарського спору і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі 367/4695/20).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Згідно з частиною першою статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Водночас відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна і суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є стягнення коштів за інвестиційним договором № 31, який був укладений 13 травня 2024 року між ТОВ «Мама, ну купи» та ОСОБА_1 , а також відшкодування моральної шкоди.

За статтею 1 Закону України від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

Такими цінностями, зокрема, можуть бути кошти.

Відповідно до статті 2 цього Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Зокрема інвестиційна діяльність провадиться на основі спільного інвестування, що здійснюється юридичними особами та громадянами України, юридичними особами та громадянами іноземних держав.

Згідно частини першої статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави (частина перша статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

Відповідно до частини першої статті 7 вказаного Закону всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України.

Розміщення інвестицій у будь-яких об`єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід`ємним правом інвестора і охороняється законом.

Статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) або проспект цінних паперів (рішення про емісію цінних паперів).

Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 травня 2024 року між сторонами укладений договір № 31 про об`єднання спільних дій щодо спільного фінансування та залучення коштів Учасників з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів ТОВ «Мама, ну купи», згідно із яким ТОВ «Мама, ну купи» (далі - Компанія) в особі директора Оношка В.В., який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ОСОБА_2 , паспорт серії - НОМЕР_2 , виданий Києво- Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області від 30 грудня 2009 року, РНОКПП: НОМЕР_1 (далі - Учасник), з іншої сторони, а разом іменовані «Сторони» домовились про залучення коштів Учасника на умовах, зазначених у цьому договорі.

Відповідно до пункту 1 договору метою цього договору є:

- інвестування в успішний вендинговий бізнес з продажу дитячих трендових іграшок в Україні та Європі;

- інвестування коштів в управління компанії, в її розвиток з отриманням прибутку;

- збільшення ринкової вартості та прибуткової компанії в сучасних умовах динамічного господарського середовища;

- встановлення партнерських відносин та реалізація взаємовигідної стратегічної програми;

- збільшення можливостей розвитку компанії на існуючому і перспективних ринках;

- забезпечення реалізації стратегії компанії;

- підвищення конкурентоспроможності та забезпечення унікальності компанії на ринку;

- забезпечення оптимального розподілу наявних та орієнтація на мобілізацію нових (потенційних) ресурсів;

- організація ефективної системи бізнес-процесів компанії;

- формування, використання та розвиток інтелектуального капіталу;

- перетворення інновацій у додану вартість (цінність), що відповідає пріоритетам споживачів;

- генерування доходів і прибутку Компанії та Учасника.

Згідно із пунктом 3 договору № 31 від 13 травня 2024 рокуучасником зазначеного договору може бути фізична особа від 21 років чи юридична особа, яка приєдналась до даного договору у спосіб, зазначений в цьому договорі.

Отже, між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо виконання зобов`язань за інвестиційним договором про об`єднання спільних дій щодо спільного фінансування та залучення коштів з метою подальшого фінансування операційної діяльності, а за умовами цього договору суб`єктами такої інвестиційної діяльності за ним можуть бути виключно фізичні особи та юридичні особи.

Відтак, суд першої інстанції помилково виходив з того, що сторонами цього спору є юридична особа та фізична особа-підприємець, а спір стосується їх господарської діяльності в договірних відносинах, тому такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Посилання суду першої інстанції на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі № 910/7975/21 є необґрунтованими, оскільки спір у цій справі щодо визнання недійсним договору розглядався господарськими судами між державним підприємством до товариством з обмеженою відповідальністю і питання щодо юрисдикції такого спору Верховним Судом не вирішувалось.

Сама по собі встановлена судом обставина того, що позивач ОСОБА_1 з 18 травня 2021 року зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності не впливає на визначення юрисдикції даного спору.

Так, кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Вказані правові висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

Верховний Суд у постанові від 07 березня 2024 року в справі № 480/293/20 зазначив, що: «Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Згідно з частиною другою статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України). Відтак, підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку». Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, що пов`язані з такою діяльністю».

У постанові Верховного Суду від 07 березня 2023 року у справі № 904/587/22 вказано, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною у справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такому статусі у всіх правовідносинах. Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

Підставою для звернення з цим позовом до суду стало, на думку позивача, неналежне виконання ТОВ «Мама, ну купи» зобов`язань за інвестиційним договором № 31 від 13 травня 2024 року, який ОСОБА_2 уклав саме як фізична особа (із зазначенням відповідних персональних даних), а не як фізична особа-підприємець.

У справі є здобуті судом відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про те, що ОСОБА_2 є суб`єктом підприємницької діяльності та 18 травня 2021 року набув статусу ФОП із основним видом економічної діяльності КВЕД 63.99: «Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.».

При цьому серед всіх інших видів економічної діяльності немає КВЕДу: 64.99: «Інша фінансова діяльність, крім страхування та пенсійного забезпечення», що охоплює різні види інвестиційної діяльності, яку мажуть здійснювати ФОП як свою додатковупідприємницьку діяльність.

Наявний в додатках до позовної заяви договір № 31 від 13 травня 2024 року, укладений між юридичною особою - ТОВ «Мама, ну купи» та фізичною особою - ОСОБА_2 і відомості про те, що останній при укладенні цього правочину діяв як є суб`єкт господарювання в матеріалах справи відсутні.

Отже, сторонами спору, що виник з договірного зобов`язання, є юридична особа (відповідач) та фізична особа (позивач), незважаючи на те, що позивач має статус фізичної особи - підприємця. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, не є такими, що виникли у зв`язку із здійсненням господарської діяльності на підставі господарського договору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України з підстав того, що позовна заява ОСОБА_2 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції господарського суду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги позивача частково заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, є необґрунтованим та не відповідає нормам чинного законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року скасувати, справу № 755/9725/25направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній