Справа № 522/1935/24
Провадження № 2/522/2313/25
УХВАЛА

09 жовтня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Лесик В.І.,

розглянувши у підготовчому засіданні заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури Мерімеріна Костянтина Геннадійовича про зміну предмету позову,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельної ділянки, іпотечного договору, визнання недійсним державного акту, свідоцтва про право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію ділянки з закриттям Поземельної книги.

05 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява заступника керівника Одеської обласної прокуратури Мерімеріна Костянтина Геннадійовича про зміну предмету позову, у якій заявник просив змінити предмет позову шляхом:

вилучення позовних вимог:

- про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки під забудову на аукціоні від 14.06.2006, укладеного між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Творче об`єднання ДЮК», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г. за реєстровим № 1889;

- про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915184, реєстровий номер 30, виданого 09.08.2006 Товариству з обмеженою відповідальністю «Творче об`єднання -ДЮК» () на земельну ділянку площею 1,4529 га з кадастровим номером :48:001:0006;

- про визнання недійсним договору іпотеки від 14.07.2008, укладеного між ТОВ «Творче об`єднання ДЮК» та ВАТ «БТВ Банк» (), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. за реєстровим № 5486;

- визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , виданого 19.01.2017 Публічному акціонерному товариству «ВТБ Банк» () на земельну ділянку площею 1, 4529 га з кадастровим номером :48:001:0006;

- про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.09.2019, укладеного між акціонерним товариством «ВТБ-Банк» () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. за реєстровим № 2205;

- про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за № 48829031 від 24.09.2019 з одночасним припиненням володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) правом власності на земельну ділянку площею 1,4529 га з кадастровим номером :48:001:0006 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101);

- про усунення перешкод державі в особі територіальної громади м. Одеси у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,4529 га шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :48:001:0006 в Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги відносно цієї земельної ділянки; зміну вимоги:

про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні майном шляхом передачі у власність територіальної громади в особі ОМР земельної ділянки площею 1,4529 га, кадастровий номер :48:001:0006, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на наступну вимогу: витребувати на користь територіальної громади міста Одеси в особі ОМР від ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,4529 га, кадастровий номер :48:001:0006, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури Мерімеріна Костянтина Геннадійовича про зміну предмету позову залишено без руху. Надано позивачеві 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків заяви про зміну предмету позову.

В ухвалі суду були визначені наступні недоліки:

- відсутність вказівки на ціну позову;

- відсутність доказів, на підтвердження сплати судового збору відповідно до ціни позову;

- відсутність доказів, що підтверджують внесення позивачем на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка якого була б здійснена да дату подання заяви про зміну предмету позову.

19 вересня 2025 року через підсистему ЕС подано, та 22 вересня 2025 року судом зареєстровано заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури Мерімеріна Костянтина Геннадійовича про усунення недоліків заяви про зміну предмету позову, у якій заявник зазначив наступне:

- щодо ціни позову та доказів на підтвердження сплати судового збору, заявник пояснив, що звертаючись до суду в якості ціни позову вказано грошову суму у розмірі 15 324 195,00 гривень, яку взято зі звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, дата оцінки 31.10.2005 року, та яка була актуальною на дату її протиправного вибуття із власності територіальної громади, відповідно до якої було розраховано та сплачено судовий збір, а тому, оскільки в первинному позові виконано зазначені вимоги, підстав для повторного зазначення ціни позову та доплати судового збору не має;

- щодо надання доказів сплати на депозитний рахунок коштів заявник пояснив, що закон України яким встановлено обов`язок внесення грошових сум на депозитний рахунок суду набув чинності після звернення до суду, а тому, до означеної вимоги має застосовуватися процесуальний закон, який був чинний на дату пред`явлення позову. Заявник посилається на недопустимість зворотної дії закону в часі.

22 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника ОСОБА_1 адвоката Шевчук Вікторії Вікторівни надійшли заперечення на заяву про усунення недоліків позовної заяви, у якій заявниця просила у разі невиконання позивачем ухвали про залишення заяви про зміну предмету позову без руху, повернути її позивачеві.

У підготовче засідання, призначене на 07 жовтня 2025 року з`явився представник Одеської обласної прокуратури та представник Іванова Олександра Олександровича. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Представник Одеської обласної прокуратури наполягала на позиції, висловленій у заяві від 19 вересня 2025 року, просила прийняти до розгляду заяву про зміну предмету позову.

Представниця Іванова Олександра Олександровича заперечувала проти прийняття зазначеної заяви, просила її повернути у зв`язку із невиконання ухвали суду від 09 вересня 2025 року.

Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 09 вересня 2025 року для розгляду питання про прийняття заяви про зміну предмету позову.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Щодо визначення ціни позову та сплати судового збору, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено, у заяві про усунення недоліків зазначено, що звертаючись до суду в якості ціни позову вказано грошову суму у розмірі 15 324 195,00 гривень, яку взято зі звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, дата оцінки 31.10.2005 року, та яка була актуальною на дату її протиправного вибуття із власності територіальної громади, відповідно до якої було розраховано та сплачено судовий збір, а тому, оскільки в первинному позові виконано зазначені вимоги, підстав для повторного зазначення ціни позову та доплати судового збору не має.

Проте, зазначена позиція є хибною, з огляду на наступне.

У п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до ч. 9 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю.

Так, дійсно, у позовній заяві в якості ціни позову визначено грошову суму у розмірі 15 324 195,00 гривень.

Зазначена сума була визначена з урахуванням звіту про експерту грошову оцінку земельної ділянки від 31 жовтня 2005 року, ще визначено, що вартість земельної ділянки складає 15 324 195,00 гривень.

Проте, у самому звіті на який посилається позивач вказано, що строк його дії 1 рік з дати оцінки (т.1, а.с.196). Тому, зазначений звіт втрати свою дію 31 жовтня 2006 року, та на момент звернення до суду із заявою про зміну предмету позову.

Оскільки, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, а п.п.2, 9 ч.1 ст.176 ЦПК України визначаються, що ціною позову в справах про право власності є дійсна вартість такого майна, тобто, ринкова, позивач повинен був зазначити в заяві про зміну предмету позову ціну позову, із її належним обґрунтуванням, а також здійснити сплату судового збору відповідно до визначеної в заяві про зміну предмету позову.

Зазначене було роз`яснено позивачеві в ухвалі суду від 09.09.2025 року про залишення заяви про зміну предмету позову.

Проте, зазначений недолік позовної заяви не було усунуто позивачем під час звернення до суду із заявою про усунення недоліків позовної заяви.

Щодо надання доказів сплати на депозитний рахунок грошових коштів, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено, в заяві про усунення недоліків заяви про зміну предмету позову, заявник пояснив, що закон України яким встановлено обов`язок внесення грошових сум на депозитний рахунок суду набув чинності після звернення до суду, а тому, до означеної вимоги має застосовуватися процесуальний закон, який був чинний на дату пред`явлення позову. Заявник посилається на недопустимість зворотної дії закону в часі.

Зазначена думка позивача є хибною, з огляду на наступне.

У ч.3 ст.3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Саме тому, суд повинен застосовувати не норми процесуального права, чинні на момент звернення до суду із позовом, а норми, що були чинні на момент вирішення питання про прийняття заяви про зміну предмету позову.

Оскільки, заява про зміну предмету позову надійшла до суду 05 вересня 2025 року, а питання про залишення її без руху було вирішено на підставі ухвали суду від 09 вересня 2025 року, суд вважає, що підлягає застосуванню процесуальний закон, чинний на момент вирішення питання про прийняття заяви про зміну предмету позову.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-ІХ від 12 березня 2025 року, згідно з яким статтю390ЦК України доповнено частиною 5 наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Частину 4 статті 177 ЦПК України доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Статтю 265 ЦПК України доповнено частиною 14 такого змісту: «14. У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Таким чином, внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор.

Норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача. Так, компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (частина третя). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя).

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 у справі №1-зп/1997).

Разом з тим, під зворотною (ретроактивною) дією акта розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

Системний аналіз викладеного дає змогу виокремити два випадки зворотної дії визначених у законодавстві норм:

1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує відповідальність;

2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства.

Надання зворотної дії в часі законам та нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17.

При цьому, суд звертає увагу на те, що пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4292-ІХ унормовано, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:

-нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;

-нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

З аналізу вищевказаних норм Закону №4292-IX вбачається, що останні стосуються і підлягають застосуванню при розгляді позовів, предметом яких є витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

Зазначені норми були чинними як на момент звернення до суду із заявою про зміну предмету позову, так і на момент вирішення питання про залишення заяви про зміну предмету позову, а тому, оскільки у заяві про зміну предмету позову ініціювалося питання про зміну заявлених позовних вимог на позовну вимогу про витребування майна, позивач повинен був долучити до такої заяви оцінку майна та докази сплати на депозитний рахунок грошових коштів відповідно до зазначеної оцінки, проте, зазначена вимога не була виконана позивачем.

У заяві про усунення недоліків позовної заяви зазначає про те, що вимога про внесення депозиту застосується лише до витребування у добросовісного набувача, тоді як відповідач є недобросовісним набувачем.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки, яка перебуває під посиленою правовою охороною держави, відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем на підставі ст. 387, 388 ЦК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.387ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст.388ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Так, згідно з ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тобто, означена норма закріплює презумпцію добросовісності та розумності поведінки особи, яка реалізує своє суб`єктивне право, що може бути спростована лише на підставі встановлених судом обставин у відповідному процесуальному порядку. У контексті норм ЦПК України спростування зазначеної презумпції можливе виключно на стадії судового розгляду справи по суті, оскільки лише на цій стадії суд: досліджує надані сторонами докази, встановлює обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а також здійснює правову оцінку поведінки сторін у межах реалізації ними тих чи інших прав.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 виснувала, зокрема, що перевірка добросовісності набувача цього майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.

Добросовісність чи недобросовісність особи це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/20528/21.

На момент звернення до суду із заявою про зміну предмету позову підготовчий розгляд справи триває, розгляд справи по суті не розпочинався.

Органом прокуратури на надано до заяви рішення суду, яким би була спростована презумпція добросовісності відповідача щодо набуття спірного об`єкта нерухомого майна у власність на даному етапі розгляду справи.

Більше того, у позовній заяві (первісній) позивач сам посилається на те, що АТ «ВТБ БАНК» 24.09.2019 року відчужило об`єкт спірний об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі правочинів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. за №2205.

Тому, вирішення питання про добросовісність або недобросовісність набувача повинно вирішуватися не на стадії відкриття провадження або вирішення питання про зміну предмету позову, а на стадії вирішення справи по суті.

До цього моменту, добросовісність набувача презюмується.

Вирішення питання про добросовісність або недобросовісність набувача під час відкриття провадження у справі може розцінюватися як порушення таємниці ухвалення рішення, порушенням принципу відстороненості й може ставити під сумнів законність прийнятого рішення і судового процесу загалом.

Ігнорування презумпції добросовісності набувача під час вирішення питання про відкриття провадження у справі або зміну предмету позову нівелює норми Закону №4292-IX, оскільки, будь-який позов, поданий органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором про витребування нерухомого може визначатися як позов про витребування майна із чужого незаконного володіння, а відповідач у ньому може визначатися як недобросовісний, навіть якщо під час судового розгляду буде встановлено зворотне.

Як вже було вказано, суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Зазначена компенсація забезпечується за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок суду.

В таких випадках, добросовісний набувач, який був визначений позивачем як недобросовісний під час звернення до суду із позовом фактично буде позбавлений всіх гарантій, визначених Законом №4292-IX, на грошову компенсацію.

Зазначене також призведе до утворення безлічі судових процесів, що вочевидь не відповідає основним принципам судочинства.

Суд також звертає увагу на те, що ухвалою КГС ВС від 10 вересня 2025 року у справі №922/2555/21 прийнято рішення про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи, в тому числі питання про те, чи підлягає застосуванню частина шоста статті 164 ГПК України у чинній редакції у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна на підставі статті 387 ЦК України (у недобросовісного набувача) (яка аналогічна за змістом з ч.4 ст.175 ЦПК України).

За таких обставин, суд вважає, що недоліки, визначені в ухвалі суду від 09 вересня 2025 року про залишення заяви про зміну предмету позову позивачем не усунуті.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в порядку статті 353 ЦПК України. Наслідком відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог є повернення такої заяви позивачу. У пункті 6 частини першої статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) (постанова КЦС ВС від 01 листопада 2021 року у справі №405/3360/17).

Тому, враховуючи те, що позивачем не усунуто недоліки заяви про зміну предмету позову, які визначені в ухвалі суду від 09 вересня 2025 року, суд доходить до висновку про наявність підстав для її повернення позивачеві.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.175,177,185,259,260 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури Мерімеріна Костянтина Геннадійовича про зміну предмету позову повернути позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Ухвалу може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному у період з 10 жовтня 2025 року по 17 жовтня 2025 року, повний текст ухвали складено та підписано 24 жовтня 2025 року.

Суддя Косіцина В.В.