Справа №676/7984/25
Номер провадження 2-о/676/326/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 року м. Кам`янець-Подільський

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області:

у складі головуючого судді Гладій Л.М.,

за участю секретаря Сенчишеної Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кам`янець-Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті фізичної особи на тимчасово окупованій території, -

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Лимар А.В. звернувся із заявою до суду в порядку окремого провадження, де заінтересована особа: Кам`янець-Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті фізичної особи на тимчасово окупованій території, у якій зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід довірительки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на час смерті проживав на тимчасово окупованій території України, а саме, по АДРЕСА_1 . Таким чином, здійснити державну реєстрацію смерті діда ОСОБА_2 та отримати свідоцтво про його смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, адже встановлення факту смерті ОСОБА_2 породжує юридичні наслідки, зокрема можливість отримання допомоги на поховання та прийняття спадщини.

Заявник та її представник у судове засідання не з`явилися, в заяві просили розгляд справи проводити у їх відсутності, заяву підтримують і просять задовольнити.

Представник заінтересованої особи, Кам`янець-Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи судом повідомлений належним чином, причини неявки суду не вказав.

У зв`язку з неявкою учасників процесу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Заявник, ОСОБА_1 , внаслідок введення воєнного стану в Україні вимушено перемістилася із м. Лисичанська Сіверськодонецького району Луганської області до м. Кам`янця-Подільський Хмельницької області, що підтверджується Довідкою № 6821- від 25.03.2024 року про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи.

22.04.2022 року за адресою проживання: АДРЕСА_1 помер дід заявниці - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКІІІІ: НОМЕР_1 , який був і зареєстрований за вказаною адресою.

Рішенням виконавчого комітету Лисичанської міської ради № 487 від 29.12.2015 року вулицю Орджонікідзе перейменовано на вулицю Незалежності.

Родинний зв`язок між заявником ОСОБА_1 та її дідом, ОСОБА_2 підтверджується Свідоцтвом про народження заявника серії НОМЕР_2 від 21.06.2025 року, повторно виданим Кам`янець-Подільським відділом ДРАЦС у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); Свідоцтвом про шлюб заявника серія НОМЕР_3 від 22.11.2014 року, виданим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Лисичанського МУЮ у Луганській області; Свідоцтвом про народження матері заявника - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_4 від 02.09.1965 року, виданим Лисичанським міським бюро РАЦС Луганської області та Свідоцтвом про шлюб матері заявника серії НОМЕР_5 від 01.02.1986 року, виданим Лисичанським міським бюро РАЦС Луганської області, тому ОСОБА_1 є особою, яка уповноважена на подання до суду заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою, відповідно до законодавства.

Смерть ОСОБА_2 сталася на території м. Лисичанська Сіверськодонецького району Луганської області, яке відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» віднесене до тимчасово окупованої території України.

Заявником ОСОБА_1 суду надано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , в якому зафіксовано факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженця м. Лисичанська Луганської області, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 .

Також до матеріалів справи додано копію Медичного висновку про смерть ОСОБА_2 серії 43 № 282000169 від 09.01.2025 року, з якої вбачається, що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 .

Натомість, вищевказані документи не визнаються на території України та на їх підставі заявниці не реєструють факт смерті діда та не видають відповідне свідоцтво.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

За ч.2 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Згідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року суд встановлює факт смерті за умовами підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Відповідно до ст.ст.26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки») в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до листа Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 року № 987/0/208-21, положення цивільного процесуального закону не вимагають від осіб, які звертаються із заявою до суду про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації такого факту.

Вивчивши надані заявником ОСОБА_1 документи, суд вважає, що ними достовірно підтверджено факт смерті її діда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер по АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, вимога заявника щодо необхідності реєстрації факту смерті в установленому законодавством України порядку та отримання, у подальшому, відповідних документів, суд вбачає підстави для задоволення заяви.

Також, відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України суд роз`яснює, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 76-81, 258, 265, 317, 319, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженця м. Лисичанська Луганської області, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 .

Заявник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , як внутрішньо-переміщена особа проживає по АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа - Кам`янець-Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), код ЄДРПОУ 43186161, місцезнаходження: вул. Гунська, 10 м. Кам`янець-Подільський Хмельницька область.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Л.М. Гладій