Справа № 526/1785/25
Провадження № 2/526/1149/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 жовтня 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Киричка С.А.,

секретаря судового засідання Широколави О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гадяч цивільну справу 526/1785/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гера Груп» про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

10 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Гера Груп» про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 05 грудня 2016 року між ним та ТОВ «Гера Груп» було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого його було прийнято на посаду агента по збору і обробці інформації, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис. З вересня 2018 року він за домовленістю з відповідачем звільнився з займаної посади, але в січні 2025 року з офіційного сайту Пенсійного фонду України дізнався про те, що процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана та фактично він ще перебуває на вказаній посаді ТОВ «Гера Груп». 06 лютого 2025 року позивач звернувся листом до керівника ТОВ «Гера Груп» з проханням про звільнення за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України. Однак, лист було повернено без вручення та отримано відправником особисто 23 лютого 2025 року. Зазначає, що внаслідок того, що місце знаходження роботодавця йому не відоме, він не може розірвати укладений безстроково трудовий договір та працевлаштуватися на законних підставах. Визнання припиненими трудових відносин необхідно ОСОБА_2 для реалізації права на працю, на її оплату та здійснення загальнообов`язкових соціальних внесків. В зв`язку з цим, позивач просить розірвати безстроковий трудовий договір з ТОВ «Гера Груп» у відповідності до вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України та зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою суду від 17 червня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін.

Позивач ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження не отримав.

Відповідач ТОВ «Гера Груп» цивільний позов з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі не отримало, зворотне повідомлення повернуто до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Згідно п. 4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Так, відповідач не повідомляв суд про зміну адреси реєстрації чи проживання. Оскільки згідно з інформацією, зазначеною у повідомленні про вручення поштового відправлення із штриховими ідентифікаторами №06 102 6377 08 57 копія ухвали суду та копія позовної заяви з додатками відповідачу не вручено, а поштове відправлення повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», то суд приходить до висновку, що згідно ч.6 ст. 272 ЦПК України стороні вручено вказане поштове відправлення і фактично він є повідомленим про розгляд справи в суді першої інстанції.

У відведений строк, з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, від відповідача не надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Також не надійшли відзиви на позов та заперечення проти позову.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Позивачем зазначено, 05 грудня 2016 року між ним та ТОВ «Гера Груп» було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого його було прийнято на посаду агента по збору і обробці інформації, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис. З 3 вересня 2018 року за домовленістю з відповідачем він звільнився з займаної посади, але вподальшому йому стало відомо, про те, що процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана та фактично він ще перебуває на вказаній посаді ТОВ «Гера Груп».

Повідомляє, що в силу відсутності відповідача він не має можливості звільнитися у встановленому законодавством порядку передбаченому ст. 38 КзПП України та працевлаштуватися на законних підставах.

Згідно з відомостями про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб, сформовані засобами автоматичних систем Пенсійного фонду Україну 03.07.2025, ОСОБА_1 01.07.2017 року прийнято на роботу в ТОВ «Гера Груп». Водночас, наказ про прийняття Позивача на роботу відсутній, посада не зазначена.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1ст. 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору за п. 1ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Серед підстав припинення трудового договору є і розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38 та 39 КЗпП).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Гера Груп» зареєстровано 16.09.2016 р, місцезнаходження: Україна, 02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3-А, номер запису: 0037769., таким чином, станом на 07.03.2025 діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю не припинена.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками (учасниками) ТОВ «Гера Груп» є ОСОБА_3 .

06 лютого 2025 року ОСОБА_1 було направлено ТОВ «Гера Груп» поштовим засобом зв`язку заяву про звільнення за згодою сторін відповідно до ст. 36 КЗпП України, а саме з 12 лютого 2025 року, однак повернуто відправнику без вручення.

Факт направлення поштовим засобом зв`язку роботодавцю заяви про звільнення за згодою сторін позивач підтверджує квитанцією про оплату поштових послуг та опис вкладення із зазначенням відправлених документів, проте повернений конверт не містить довідки про про причини повернення/досилання/зберігання.

Окрім того, позивачем заначено вимогу про розірвання трудового договору за згодою сторін з якою він звернувся до ТОВ «Гера Груп» на підставі ст. 36 КЗпП, тоді як в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності волевиявлення двох сторін на припинення трудового договору за угодою сторін, у відповідності до чинного законодавства.

Так само відсутні докази на підтвердження наявності належно оформленої заяви позивача про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Копію направленої заяви відповідачу від 06.02.2025 ОСОБА_1 , суду не надано.

Як і не надано будь яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин.

Таким чином, суд вважає, що дані обставини та докази, що їх підтверджують є недостатніми та не підтверджують доводів позивача, на які позивач посилається, як на обставини, що спричинили пред`явлення позову.

Клопотань про витребування доказів від позивача не надходило.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог.

Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Також, Верховний Суд у постанові від 16.08.2023 року, справа № 910/6654/22, зазначив, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, в матеріалах справи відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на викладене вище суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позивачем своїх позовних вимог.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 268, 280, 281 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гера Груп» про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гера Груп», місце знаходження - м.Київ, вул. Колекторна, буд. 3-А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України -40839195.

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2025 року.

Суддя: С. А. Киричок