ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 686/936/22

провадження № 61-3647сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Синельникова Є. В.,

Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Балац Тетяна Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - адвоката Савченко Оксани Володимирівни,

на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року у складі судді Заворотної О. Л., додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2024 року у складі

судді Заворотної О. Л., постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 березня 2024 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу

Балац Т. П. (далі - приватний нотаріус), про визнання недійсними свідоцтв

про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію, припинення права власності.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї і ОСОБА_4 , який був особою з інвалідністю другої групи, народився син - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його батько - ОСОБА_6 , які за життя склали заповіти, якими заповіли належні їм на праві власності по 1/3 частини квартири

АДРЕСА_1 ОСОБА_3 - рідному брату ОСОБА_4 .

Позивач указувала, що у зв`язку з належністю малолітньому ОСОБА_2 права на обов`язкову частку у спадковому майні за правом представлення після смерті батька - ОСОБА_4 , який був особою з інвалідністю другої групи, вона 12 липня 2021 року в інтересах сина подала до приватного нотаріуса заяву

про видачу свідоцтв про право на спадщину на обов`язкові частки після смерті ОСОБА_4

14 липня 2021 року приватний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтв про право

на спадщину на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_4 , оскільки її син не має права на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_5

і ОСОБА_6 (баба та дід) згідно зі статтею 1241 ЦК України.

28 квітня 2021 року ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які стали підставою для набуття ним права власності на спадкове майно, що, у свою чергу, порушило майнові права малолітнього ОСОБА_2 , який був позбавлений права на обов`язкові частки у спадковому майні.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_2 , просила суд: визнати недійсними свідоцтва про право

на спадщину за заповітом від 28 квітня 2021 року, зареєстровані в реєстрі за № 201 і № 202; скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав

та їх обтяжень і припинити за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на обов`язкову частку

у спадщині має особистий характер, оскільки цим правом наділяється тільки певне коло спадкоємців першої черги, визначене у статті 1241 ЦК України.

Право на обов`язкову частку у спадщині, яке мав ОСОБА_4 , не входить

до складу спадщини і не може бути передане у порядку спадкування його спадкоємцеві, тобто ОСОБА_2

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за життя склали заповіти на належну їм частку у праві власності на квартиру на користь ОСОБА_3 . Указані заповіти

на час відкриття спадщини були чинними, вони в судовому порядку не визнані недійсними.

Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, Закону України

«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», врахував відповідну судову практику Верховного Суду.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2024 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Лозінського М. В., задоволено частково, ухвалено додаткове судове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000,00 грн витрат на оплату правничої допомоги.

У решті вимог заяви відмовлено.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції надав оцінку доказам, наданим на підтвердження цих витрат, запереченням позивача щодо їх розміру, застосував відповідні норми ЦПК України,

Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», врахував судову практику Верховного Суду з указаного процесуального питання і зазначив

про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000,00 грн витрат на правничу допомогу, а не 20 000,00 грн, як просив представник відповідача.

Указаний розмір витрат на правничу допомогу відповідає принципу розумності

та співмірності таких витрат.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 07 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року і додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, так як право

на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер і не може перейти до іншої особи в порядку спадкування.

ОСОБА_4 , який мав би право на обов`язкову частку, помер раніше своїх батьків, тому він не прийняв і не міг прийняти після них спадщину, зокрема,

у порядку реалізації права на обов`язкову частку у спадщині після смерті своїх батьків.

Правом на обов`язкову частку у спадщині наділяється виключне коло спадкоємців першої черги: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки (стаття 1241 ЦК України). Онуки спадкодавця за змістом вказаної норми права не наділені правом

на обов`язкову частку у спадщині.

При цьому позивач помилково посилається на статтю 1266 ЦК України, яка регулює питання спадкування внуками, правнуками спадкодавця тієї частки спадщини,

яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Крім того, суд першої інстанції правильно вирішив питання про розподіл витрат

на правничу допомогу, належно оцінив складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, вірно застосував принцип співмірності витрат.

Суд апеляційної інстанції застосував ті самі норми матеріального права, що й суд першої інстанції.

Додатковою постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 березня

2024 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 000,00 грн витрат

на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд надав оцінку доказам, наданим

відповідачем на підтвердження цих витрат, а також запереченням позивача щодо

їх співмірності, застосував відповідні норми ЦПК України, Закону України

«Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 000,00 грн витрат на правничу допомогу, а не 12 500,00 грн,

як просив ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2024 року представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - адвокат Савченко О. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення судів попередніх інстанцій, у якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 07 березня 2024 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2024 року відкрито касаційне провадження

у справі.

У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2025 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2025 року прийнято до розгляду вказану справу та призначено справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - адвоката Савченко О. В., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили характер спірних правовідносин і помилково відмовили

у задоволенні позову.

ОСОБА_4 був особою з інвалідністю другої групи, а тому він відповідно

до частини першої статті 1241 ЦК України мав право на спадкування обов?язкової частки, яка належала його батькам, незалежно від змісту заповіту. У зв?язку

зі смертю ОСОБА_4 та з урахуванням частини першої статті 1266

ЦК України його син - ОСОБА_2 , спадкує ту частку, у тому числі обов?язкову частку, яка належала б за законом ОСОБА_4 , якби він був живим на час відкриття спадщини після смерті його батьків.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу 07 березня 2024 року без участі представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко О. В., яка перебувала у відрядженні. Тобто апеляційний суд обмежив право позивача на доступ до суду.

При цьому районний суд невірно вирішив питання про розподіл витрат на правничу допомогу, так як відсутні підстави для стягнення цих витрат з позивача на користь відповідача. Всупереч частині третій статті 137 ЦПК України суду не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат. Розмір витрат на правничу допомогу є завищеним.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - адвоката Савченко О. В.,

яка фактично є доповненнями до раніше поданої касаційної скарги. Проте, відповідні доповнення подані поза строком на касаційне оскарження й не ставиться питання про поновлення цього строку, тому вони залишаються без розгляду

(пункти 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року

у справі № 761/16124/15-ц (провадження №14-184цс20)).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_1

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6 і ОСОБА_5

ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою МСЕК від 02 листопада 2016 року серії АВ № 0862059 ОСОБА_4 встановлено другу групу інвалідності.

22 жовтня 2018 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким належну

їй 1/3 частки в праві власності на квартиру

АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 .

24 жовтня 2018 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно з яким належну йому 1/3 частки в праві власності на вищевказану квартиру заповів ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6

10 вересня 2020 року приватний нотаріус завела спадкову справу № 14-2020 після смерті ОСОБА_5

10 лютого 2021 року приватний нотаріус завела спадкову справу № 05-2021 після смерті ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_5 і 10 лютого 2021 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини малолітнім ОСОБА_2 після смерті

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Постановами приватного нотаріуса від 14 липня 2021 року № 40/02-31, № 41/02-31 ОСОБА_1 , як законному представнику малолітнього ОСОБА_2 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_5 і ОСОБА_6 згідно зі статтею 1241

ЦК України, оскільки ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_5

і ОСОБА_6 , а тому не входить до переліку осіб, визначених цією

статтею ЦК України.

28 квітня 2021 року ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України)

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, проаналізувавши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Підстави та мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу

в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів

з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суду необхідно надати відповіді

на такі питання:

1) чи спадкують спадкоємці особи, яка мала право на обов`язкову частку, спадщину в разі, коли особа, яка мала на неї право, померла до відкриття спадщини

за заповітом?

2) чи можуть норми спадкування за правом представлення (спадкування

за законом) поширюватися на право на обов`язкову частку?

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного

суду у складі Верховного Суду з посиланням на частину другу статті 403

ЦПК України, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду вважала, що необхідно відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 23 травня 2018 року у справі

№ 523/19526/14-ц (провадження № 61-6305св18); від 25 листопада 2020 року

у справі № 292/389/17 (провадження № 61-19499св19); від 12 липня 2021 року

у справі № 523/11788/18-ц (провадження № 61-1793св21), зокрема, про те, що:

1) право на обов?язкову частку у спадщині входить до складу спадщини і може бути передано іншій особі в порядку спадкування; 2) правила спадкування за правом представлення (спадкування за законом) можуть поширюватися на право

на обов?язкову частку (спадкування за заповітом).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне сформулювати такі висновки: 1) у разі смерті особи,

яка має право на обов?язкову частку у спадщині, до відкриття спадщини

за заповітом, таке право не спадкується та не переходить до спадкоємців особи, наділеної правом на обов?язкову частку у спадщині; 2) правила спадкування

за правом представлення (спадкування за законом) не можуть поширюватися

на право на обов?язкову частку.

Необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викликана тим,

що ухвалення судом вищої інстанції протилежних чи суперечливих судових рішень може призвести до порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено,

що ОСОБА_4 мав право на обов?язкову частку, проте помер до дня смерті своїх батьків, а ОСОБА_6 і ОСОБА_5 склали заповіти на користь відповідача.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав про те, що висновки судів попередніх інстанцій про відмову

у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітнього

ОСОБА_2 , є вірними, так як право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер і не може переходити до іншої особи в порядку спадкування,

а правила спадкування за правом представлення (спадкування за законом)

не можуть поширюватися на право на обов?язкову частку (спадкування

за заповітом).

Разом із тим, у вищевказаних постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, на які посилається заявник касаційної скарги, зроблено протилежні висновки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У справі, яка переглядається, об`єднаній палаті з метою забезпечення єдності судової практики необхідно надати відповіді на такі питання:

1) чи спадкують спадкоємці особи, яка мала право на обов?язкову частку, спадщину в разі, коли особа, яка мала на неї право, померла до відкриття спадщини

за заповітом?

2) чи можуть норми спадкування за правом представлення (спадкування

за законом) поширюватися на право на обов?язкову частку (спадкування

за заповітом)?

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України).

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України).

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18)).

Законодавець таким чином конструює правило про обов`язкову частку в спадщині, що не пов`язує наявність такого права з вказівкою в заповіті відповідного суб`єкта. Тобто, допускається виникнення права на обов`язкову частку як в тій ситуації коли в заповіті вказаний один спадкоємець, який не відноситься до суб`єктів права на обов`язкову частку, так і коли в заповіті вказано двох спадкоємців, один з яких має право на обов`язкову частку в спадщині. Коли в заповіті вказано двох спадкоємців, один з яких має право на обов`язкову частку в спадщині, то при визначенні того чи виникає право на обов`язкову частку і її розміру необхідно зважати на зміст заповіту і розпорядження в ньому спадковим майном. Якщо спадкодавець в заповіті заповів суб`єкту права на обов`язкову частку в спадщині менше спадкового майна, аніж його розмір обов`язкової частки, то у такому разі право на обов`язкову частку в спадщині підлягає захисту, оскільки на нього не може впливати зміст заповіту. Розмір обов`язкової частки має визначатися із врахуванням того майна, що заповідане йому в заповіті. Натомість у разі, коли суб`єкт права на обов`язкову частку в спадщині за заповітом отримав той обсяг спадкового майна, який відповідає розміру його обов`язкової частки або більше спадкового майна, аніж його розмір обов`язкової частки, то в цьому випадку право на обов`язкову частку не виникає, оскільки суб`єкт права на обов`язкову частку «захищений» змістом заповіту (див. постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2025 року в справі № 638/7132/15-ц (провадження № 61-18013свп23)).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що законодавець передбачив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК. Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Право на обов`язкову частку внаслідок прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем, трансформується в майнове право, яке підлягає спадкуванню. Цивільний кодекс України, як основний регулятор спадкових відносин, не містить жодних обмежень чи заборон на спадкування такого права за відсутності його оформлення (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина перша статті 1266 ЦК України).

Спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18)).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначає таке.

За змістом частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують лише ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини, без вказівки, «в тому числі обов`язкову частку та неохоплену заповітами частку». Таке тлумачення частини першої статті 1266 ЦК України є цілком логічним, оскільки серед суб`єктів, перелічених у цій статті, окремо не позначено суб`єктів, що мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Суб`єкти, які здійснюють право спадкування, - це особи, які набули право на спадкування. До набуття суб`єктивне право спадкування не виникає. Відповідно можливість прийняти спадщину у цих суб`єктів відсутні.

У спадковому праві існують конструкції «похідного спадкування», коли право спадкування пов`язується не безпосередньо із відкриттям спадщини після смерті спадкодавця, а «вплітається» структуру спадкового правовідношення, ускладнену іншими юридичними фактами - смерть спадкоємця, відмова його від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця тощо. Конструкції похідного спадкування, зокрема спадкування за правом представлення (спадкове заміщення), спадкова трансмісія, адресна відмова від прийняття спадщини розміщені законодавцем в різних нормах Книги 6 ЦК України, але підпорядковуються єдиним правилам, що визначають їх закономірності. Навіть тоді, коли про це прямо не зазначено у відповідних нормах Книги 6 ЦК України. Тому перехід права на обов`язкову частку у спадщині не відбувається з використанням конструкцій «похідного» спадкування. Як наслідок право на обов`язкову частку не може переходити до інших осіб, навіть якщо вони є спадкоємцями за законом чи за заповітом. Відповідно, право на обов`язкову частку не може переходити ні в порядку спадкової трансмісії (частина перша статті 1276 ЦК України), ні за правом представлення, ні в порядку адресної відмови від прийняття спадщини (стаття 1274 ЦК України) або в інший спосіб «передання» спадкових прав.

У разі смерті особи, яка б мала право на обов`язкову частку у спадщині, до відкриття спадщини за заповітом, таке право не спадкується та не переходить до спадкоємців такої особи. Правила спадкування за правом представлення (спадкування за законом) не стосуються права на обов`язкову частку.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відмову

у задоволенні позову, так як право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер і не може перейти до іншої особи в порядку спадкування.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій і вважає

їх обґрунтованими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 , батько ОСОБА_2 , є сином ОСОБА_6 і ОСОБА_5

ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 .

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 склали окремі заповіти, згідно з якими належну кожному з них 1/3 частку в праві власності на квартиру заповіли ОСОБА_3 , тобто відповідачу.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьки померли пізніше, зокрема: ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4

помер ОСОБА_6 .

Суди попередніх інстанцій вірно вважали, що ОСОБА_4 мав би право

на обов`язкову частку після смерті батьків, однак він помер раніше своїх батьків, тому він не прийняв і не міг прийняти після них спадщину, зокрема, у порядку реалізації права на обов`язкову частку у спадщині після смерті своїх батьків. Указане узгоджується з правовими висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23).

Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 помер раніше своїх батьків, які заповіли спірне нерухоме майно іншій особі, а тому він не прийняв і не міг прийняти після них спадщину у порядку реалізації права на обов`язкову частку.

Таке право не спадкується і не переходить до спадкоємців особи, наділеної правом на обов`язкову частку у спадщині.

Висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку,

у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не вбачає неправильного застосування судами норм матеріального права, так і порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому доводи касаційної скарги

у цій частині відхиляються Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції обмежив право позивача на доступ до суду, оскільки такі є безпідставними.

Апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції було подано позивачем. Апеляційний суд під час розгляду справи 07 березня 2024 року надав оцінку клопотанню представника позивача - адвоката Савченко О. В.,

про відкладення розгляду справи, врахував думку інших учасників справи з цього приводу і обґрунтовано відмовив у його задоволенні (а. с. 139-140, 149-150, т. 2).

Процесуальний закон (статті 368, 372 ЦПК України) надає право суду апеляційної інстанції розглянути справу за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, якщо суд визнає неповажними повідомлені учасником справи причини неявки в судове засідання.

Суд апеляційної інстанції не знайшов поважних причин для відкладення розгляду справи, це є його дискрецією, із чим Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погоджується.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 04 червня 2025 року у справі № 752/4160/13-ц (провадження № 61-436св25).

При цьому судами вірно вирішено спір по суті, а порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови,

якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 412 ЦПК України).

Крім того, в межах відповідних доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначає про те, що районнимсудом вірно вирішено питання про розподіл витрат на правничу допомогу.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказане питання, надав оцінку доказам, наданим

на підтвердження цих витрат, запереченням позивача щодо їх розміру, застосував відповідні норми законодавства та врахував судову практику Верховного Суду

з указаного процесуального питання.

Зроблені судами висновки узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судових рішень законодавством, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи

їх у сукупності.

Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони

не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,

а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень

не впливають.

Щодо відступлення від правових висновків, викладених у раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що необхідно відступити від висновків, викладених

у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 23 травня 2018 року у справі № 523/19526/14-ц (провадження № 61-6305св18); від 25 листопада 2020 року у справі № 292/389/17 (провадження № 61-19499св19); від 12 липня 2021 року у справі № 523/11788/18-ц (провадження № 61-1793св21), зокрема, про те, що: 1) право на обов?язкову частку у спадщині входить до складу спадщини і може бути передано іншій особі в порядку спадкування; 2) правила спадкування за правом представлення (спадкування

за законом) можуть поширюватися на право на обов?язкову частку.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної правової підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого

або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері

або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду:

від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня

2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі

№ 2-836/11 (пункт 24)).

З урахуванням висновків, зроблених у цій постанові, вищенаведених норм права

та правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вбачає підстави для відступлення від указаних висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 23 травня 2018 року у справі № 523/19526/14-ц (провадження № 61-6305св18); від 25 листопада 2020 року у справі № 292/389/17 (провадження

№ 61-19499св19); від 12 липня 2021 року у справі № 523/11788/18-ц (провадження № 61-1793св21).

Висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права

Згідно з частиною другою статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов наступного висновку.

За змістом частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують лише ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини, без вказівки, «в тому числі обов`язкову частку та неохоплену заповітами частку». Таке тлумачення частини першої статті 1266 ЦК України є цілком логічним, оскільки серед суб`єктів, перелічених у цій статті, окремо не позначено суб`єктів, що мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Суб`єкти, які здійснюють право спадкування, - це особи, які набули право на спадкування. До набуття суб`єктивне право спадкування не виникає. Відповідно можливість прийняти спадщину у цих суб`єктів відсутні;

У спадковому праві існують конструкції «похідного спадкування», коли право спадкування пов`язується не безпосередньо із відкриттям спадщини після смерті спадкодавця, а «вплітається» структуру спадкового правовідношення, ускладнену іншими юридичними фактами - смерть спадкоємця, відмова його від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця тощо. Конструкції похідного спадкування, зокрема спадкування за правом представлення (спадкове заміщення), спадкова трансмісія, адресна відмова від прийняття спадщини розміщені законодавцем в різних нормах Книги 6 ЦК України, але підпорядковуються єдиним правилам, що визначають їх закономірності. Причому навіть і тоді, коли про це прямо не зазначено у відповідних нормах Книги 6 ЦК України. Тому перехід права на обов`язкову частку у спадщині не відбувається з використанням конструкцій «похідного» спадкування. Як наслідок право на обов`язкову частку не може переходити до інших осіб, навіть якщо вони є спадкоємцями за законом чи за заповітом. Відповідно, право на обов`язкову частку не може переходити ні в порядку спадкової трансмісії (частина перша статті 1276 ЦК України), ні за правом представлення, ні в порядку адресної відмови від прийняття спадщини (стаття 1274 ЦК України) або в інший спосіб «передання» спадкових прав.

У разі смерті особи, яка б мала право на обов`язкову частку у спадщині, до відкриття спадщини за заповітом, таке право не спадкується та не переходить до спадкоємців такої особи. Правила спадкування за правом представлення (спадкування за законом) не стосуються права на обов`язкову частку.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

за результатами розгляду касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій залишає без змін, то в такому разі розподіл судових витрат

не проводиться.

Керуючись статтями 400, 402, 403, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - адвоката Савченко Оксани Володимирівни, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2023 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2024 року, постанову Хмельницького апеляційного суду

від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська