Справа №949/2226/25
У Х В А Л А

22 жовтня 2025 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Дубровицької міської ради та просить:

- визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею, їх мамою - ОСОБА_1 ;

- залучити до справи у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Дубровицької міської ради та винести ухвалу про надання службою висновку про визначення місця проживання дитини;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, було встановлено, що позовну заяву подано з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства.

Відкриття провадження по справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватись судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом.

За змістом ст. 185 ЦПК України у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка, з огляду на засади обов`язковості судових рішень, є обов`язковою для позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Отже, ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху та наданий судом строк для усунення вказаних в ній недоліків тривалістю п`ять днів від дня вручення копії цієї ухвали.

Так, підставою залишення позовної заяви без руху послугувала її невідповідність вимогам п.п. 4, 5, 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та ч. 5 ст. 177 ЦПК України.

Зокрема, у вказаній ухвалі звернуто увагу позивача на те, що вона зазначила третю особу як у позовній заяві, так і просила залучити таку ж третю особу до участі у справі у змісті позовних вимог і це при тому, що така вимога не може міститися у змісті позовних вимог, оскільки такою не являється, зважаючи на викладені в ухвалі вимоги законодавства.

Отже, у даному випадку, позивачу рекомендовано було обрати єдиний спосіб залучення третьої особи до участі у справі.

Також, суддею, з урахуванням положень ст. 16 ЦПК УКраїни та ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, зазначено в ухвалі, що у матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що позивач зверталася до органу опіки та піклування для визначення місця проживання дитини з нею.

До того ж, позивачу, згідно ухвали, необхідно було додати висновок органу опіки і піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, які бажають проживати з дитиною, а також на підставі інших документів, що стосуються справи, як це передбачено ст. 19 СК України

Водночас, позивачу, на підтвердження своїх доводів, необхідно було викласти обставини та зазначити докази, які підтверджують наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітніх дітей.

Таким чином, в порушення вимог п. 5, п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява не містить посилань на докази якими діями саме відповідач не визнає, порушує чи оспорює права позивача відносно місця проживання дітей, в чому саме виник спір між позивачем і відповідачем у цій частині та не вказує факту порушення її прав з боку відповідача в частині визначення місця проживання дітей.

Крім того, звернуто увагу позивача на норму ст. 56 ЦК України та Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дітей затвердженої ,постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, згідно яких органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Зважаючи на вказане, суддею зазначено, що, Служба у справах дітей, яка зазначена позивачем третьою особою у справі, не є органом опіки та піклування, який має обов`язково брати участь у справах даної категорії, а тому ухвалою було звернуто увагу позивача про необхідність визначитись з питанням про залучення в якості третьої особи органу опіки та піклування за місцем проживання дитини в справі за даним позовом, зазначивши його у позовній заяві відповідно до вимог ч. 3 ст. 175 ЦПК України та надати для нього примірник позовної заяви з додатками.

На виконання вищевказаної ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем 20 жовтня 2025 року подано письмові пояснення та позовну заяву в новій редакції із залучення належної третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а саме Орган опіки та піклування Дубровицької міської ради та її копії для вручення відповідачу та третій особі.

Разом з тим, у поданих поясненнях, на виконання вимоги по надання доказів звернення до органу опіки та піклування для визначення місця проживання дітей, як вжиття заходів досудового врегулювання спору, позивачем заперечено той факт, що вона має звертатися до органу опіки та піклування з метою отримання висновку щодо розв`язання спору, оскільки законодавець надав їй право вибору звернення з даними вимогами, а саме до органу опіки та піклування або до суду. Оскільки нею вибраний спосіб захисту звернення до суду, то їй нема необхідності звертатися до органу піки та піклування.

Втім, звертаю увагу позивача на неправильне трактування вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, зокрема в тому, що суд не вказував позивачу на неправильно вибраний орган, який має здійснити захист порушених прав та інтересів позивача, а лише намагався довести до відома норми законодавства, які зобов`язують у разі звернення з такого роду спором надати письмовий висновок щодо розв`язання спору із залученням такого органу до розгляду справи.

При цьому,варто зважати й на той факт, що з вимогою про витребування доказів, позивач не зверталася.

Недоречним,у даному випадку, є посилання позивача на ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України, згідно яких суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

З цього приводу варто зазначити наступне.

У ч. 1 ст. 56 ЦПК України законодавець надав право, у випадках, встановлених законом, органам державної влади, органам місцевого самоврядування, фізичним та юридичним особам звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

За вимогами ч. 1 ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

З аналізу ч. 1 ст. 59 та ч. 3 ст. 60 ЦПК України вбачається, що органи або інші особи, можуть звертатися до суду в інтересах малолітніх дітей, але у випадках, коли таким особам чи органам надано таке право законом.

Разом з тим, ч. 2 ст. 63 ЦПК України визначено, що якщо при розгляді справи буде встановлено, що малолітня чи неповнолітня особа, позбавлена батьківського піклування, не має законного представника, суд ухвалою встановлює над нею відповідно опіку чи піклування за поданням органу опіки та піклування, призначає опікуна або піклувальника та залучає їх до участі у справі як законних представників.

За змістом ст. 242 ЦК України, саме батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей і лише у випадках, встановлених законом, законним представником може бути інша особа.

Отже, законодавством чітко визначено осіб та випадки, хто та коли може виступати в інтересах малолітньої дитини.

Тому, питання, порушене позивачем у позові про визначення місця проживання дітей не є вимогою щодо захисту прав малолітніх дітей. Звернення позивача до суду з даною позовною заявою не вирішує питання про захист прав малолітніх дітей, а стосується лише прав та обов`язків позивача, як матері дітей, місце проживання яких остання хоче визначити з нею.

Не заслуговують на увагу викладені обставини щодо доказів, якими відповідач не визнає, порушує чи оспорює права позивача відносно місця проживання дітей, зокрема керування нормами законопроєкту №4154 від 25 вересня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення місця проживання дитини в безспірному порядку" та пояснювальної записки до даного законопроєкту.

Так, суд повинен керуватися діючим законодавством, а не нормами законопроєктів, які ще не набрали чинності. Законодавство України має найвищу юридичну силу, а норми, які ще знаходяться на стадії проєкту, не мають юридичної сили і не можуть застосовуватися при винесенні рішень.

Окрім цього, на думку позивача, про наявність спору свідчать попередні справи між нею та відповідачем про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Втім, на переконання суду, наявність у сторін рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів ніяким чином не вказують про існування спору щодо визначення місця проживання дітей.

Отже, нехтуючи вимогами ч. 5 ст. 177 ЦПК УКраїни, яка зобов`язує позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не подала доказів, які могли б засвідчити якими саме діями відповідач не визнає, порушує чи оспорює права позивача відносно місця проживання дітей, в чому саме виник спір між позивачем і відповідачем у цій частині та не вказує факту порушення її прав з боку відповідача в частині визначення місця проживання дітей.

Таким чином, вказані в ухвалі суду від 06 жовтня 2025 року недоліків усунуто лише частково, що, у свою чергу, свідчить про недотримання позивачем вимог щодо подачі позовної заяви до суду та унеможливлює перейти до стадії відкриття провадження у справі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 року зі справи "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом ч. 1 ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, застосування відповідних процесуальних положень для позивача є передбачуваним, а тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року та "Станков проти Болгарії" від 12.07.2007 року. У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням національним законодавством, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд.

Отже, повернення позовної заяви у разі не усунення у встановлений судом процесуальний строк недоліків позовної заяви не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд та доступ до правосуддя.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на приписи ч. 7 ст. 185 ЦПК України, відповідно до яких повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, що у даному випадку свідчить про відсутність перешкод у доступі до правосуддя.

Керуючись ст.ст. 185, 352, 354 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей вважати неподаною та разом з доданими до неї документами повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду Тарасюк А.М.