ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 756/4996/21

провадження № 61-17802св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

заінтересована особа (стягувач) - акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 27 червня 2022 року у складі судді Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у складі колегії суддів Верланова С. М., Нежури В. А., Поліщук Н. В.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа - акціонерне товариство «Універсал Банк».

Короткий зміст вимог скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Оболонський РВ ДВС у м. Києві), заінтересована особа - акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»).

Скарга мотивована тим, що 12 березня 2021 року з відомостей, розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вона дізналася, що стосовно неї наявний запис про обтяження від 30 березня 2015 року № 9224618, внесений до названого реєстру на підставі постанови Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2.

Єдиним судовим рішенням, ухваленим не на її користь, було рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року у справі № 2/756/62/13, яким стягнуто солідарно з неї та товариства з обмеженою відповідальністю «Андромеда-плюс 30» (далі - ТОВ «Андромеда-плюс 30») на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 166 502,68 швейцарських франків.

Разом з тим, немає реальної необхідності для подальшого існування вказаного обтяження, оскільки у 2020 році вона домовилася з АТ «Універсал Банк» про проведення реструктуризації боргу, у зв`язку з чим виконавче провадження з виконання виконавчого листа у справі № 2/756/62/13 було завершено, про що державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Крім того, вона не отримувала від органів ДВС будь-яких постанов, тоді як у разі неотримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. 13 березня 2021 року вона зверталася до Оболонського РВ ДВС у м. Києві із заявою про надання інформації та скасування вказаного обтяження, проте відповіді їй не було надано.

Заявник просила суд:

- визнати протиправними дії Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо накладення 30 березня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9224618 щодо неї;

- визнати протиправною бездіяльність названого відділу державної виконавчої служби щодо ненаправлення їй постанови про відкриття виконавчого провадження, а також ненадання відповіді на її звернення від 13 березня 2021 року та нескасування обтяжень речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати Оболонський РВ ДВС у м. Києві скасувати накладене обтяження.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Оболонський районний суд м. Києва ухвалою від 27 червня 2022 року скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що матеріали справи містять докази на підтвердження направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження. Постановою державного виконавця від 12 червня 2020 року виконавчий лист № 2/756/62/13 повернуто стягувачу за його заявою згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України № 1404-VIII), а тому строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив як на час звернення 13 березня 2021 року ОСОБА_1 до Оболонського РВ ДВС у м. Києві із заявою про скасування обтяження нерухомого майна, так і на час розгляду судом поданої нею скарги. При цьому державним виконавцем також винесено постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 328 грн та виконавчого збору - в розмірі 144 224,11 грн. Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження погашення нею в добровільному порядку поза межами виконавчого провадження заборгованості перед стягувачем, відсутні підстави для зняття обтяження (арешту) з майна боржника та задоволення скарги.

Київський апеляційний суд постановою від 28 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєва П. С. залишив без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертаючись до суду із скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, скаржник має обґрунтувати, в чому саме полягає незаконність таких рішень, дій або бездіяльності виконавця. Заявляючи вимоги, пов`язані з накладенням або зняттям накладеного виконавцем арешту, скаржник має обґрунтувати, в рамках якого виконавчого провадження було накладено відповідний арешт, на підставі якого виконавчого документа воно було відкрито, хто є учасниками виконавчого провадження, в чому полягає незаконність рішень, дій або бездіяльності виконавця, а також - надати суду докази, на підтвердження обставин, на які він посилався. Разом з тим зі змісту скарги ОСОБА_1 та доданих до неї документів неможливо встановити, в рамках якого саме виконавчого провадження було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження від 14 січня 2015 року, суть такого виконавчого провадження, на підставі якого виконавчого документа воно здійснювалося та хто є стягувачем у цьому провадженні, що позбавляє суд можливості встановити, чи підвідомча йому справа та перевірити доводи заявника.

Верховний Суд постановою від 31 травня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєва П. С. задовольнив частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що у даній справі ОСОБА_1 просила, зокрема, визнати протиправними дії Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо накладення 30 березня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9224618 щодо неї, внесене до названого реєстру на підставі постанови Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Оболонського РВ ДВС у м. Києві. Зазначено про необхідність надання названим відділом ДВС належним чином засвідченої копії матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року у справі № 2/756/62/13 за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Андромеда-плюс 30» про стягнення заборгованості за кредитним договором. У грудні 2021 року Оболонський РВ ДВС у м. Києві надав на запит суду матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/62/13, виданого 24 лютого 2014 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 442 241,06 грн. В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Васильєв П. С. посилався, зокрема на те, що постановою державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 23 вересня 2015 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/62/13, виданого щодо боржника ОСОБА_1 , тоді як обтяження № 9224618 було внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значно раніше - 30 березня 2015 року на підставі постанови Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2. Отже, місцевий суд безпідставно дослідив матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, оскільки арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження вчинено в рамках іншого виконавчого провадження, інформацію щодо якого Оболонський РВ ДВС у м. Києві так і не надав на запит адвоката від 13 березня 2021 року. Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не встановив повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне її вирішення, не перевірив та не спростував наведених доводів апеляційної скарги, за відсутності матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_2 не встановив, які саме дії були вчинені державним виконавцем у межах вказаного виконавчого провадження та на підставі чого Оболонський РВ ДВС у м. Києві 14 січня 2015 року наклав арешт на майно ОСОБА_1 , у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення ухвали місцевого суду без змін.

Київський апеляційний суд постановою від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєва П. С. задовольнив частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Оболонського РВ ДВС у м. Києві, заінтересована особа - АТ «Універсал Банк» задовольнив частково.

Визнав неправомірною бездіяльність Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо ненадання (ненаправлення) письмової відповіді на заяву ОСОБА_1 від 13 березня 2021 року про надання інформації та скасування обтяження речових прав на нерухоме майно.

У задоволенні решти вимог скарги ОСОБА_1 відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 просила, зокрема, визнати протиправними дії Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо накладення 30 березня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9224618 (арешт нерухомого майна), внесеного до названого реєстру на підставі постанови Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2.

Постановою державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 23 вересня 2015 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/62/13, виданого щодо боржника ОСОБА_1 , тоді як обтяження № 9224618 було внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значно раніше - 30 березня 2015 року на підставі постанови Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2. Отже, суд першої інстанції безпідставно дослідив матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, оскільки арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження вчинено в рамках іншого виконавчого провадження, інформацію щодо якого Оболонський РВ ДВС у м. Києві так і не надав на запит адвоката від 13 березня 2021 року.

Внесення 30 березня 2015 року державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 було здійснено на підставі винесеної державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві постанови від 14 січня 2015 року про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження в рамках здійснення виконавчих дій у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2. Тобто, в даному випадку виконавець діяв у межах своїх повноважень, а тому скарга ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо накладення 30 березня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9224618 є безпідставною.

Відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо нескасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9224618 нерухомого майна ОСОБА_1 , дата реєстрації - 30 березня 2015 року, оскільки державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, тому що вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

У даному випадку державний виконавець не був наділений правом на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки виконавче провадження не було закінченим. У даному випадку виконавець прийняв постанову не про закінчення виконавчого провадження, а про повернення виконавчого листа стягувачу (не суду).

Також не підлягає задоволенню скарга ОСОБА_1 в частині зобов`язання Оболонського РВ ДВС у м. Києві скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно накладене 30 березня 2015 року обтяження № 9224618 нерухомого майна ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 не просить скасувати постанову державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2, на підставі якої 30 березня 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про обтяження № 9224618 нерухомого майна ОСОБА_1 , а суд самостійно не може змінити зміст вимог скарги, тому апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання Оболонського РВ ДВС у м. Києві скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9224618 нерухомого майна боржника, дата реєстрації - 30 березня 2015 року.

Скарга ОСОБА_1 в частині визнання неправомірною бездіяльності Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо ненадання відповіді на її звернення від 13 березня 2021 року про надання інформації та скасування обтяження речових прав на нерухоме майно підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що Оболонський РВ ДВС у м. Києві у встановленому законом порядку надав письмову відповідь ОСОБА_1 на її заяву від 13 березня 2021 року, яка була отримана Оболонським РВ ДВС у м. Києві 16 березня 2021 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні скарги скасувати та прийняти у зазначеній частині нове судове рішення про задоволення скарги.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Оболонського районного суду м. Києва.

20 жовтня 2025 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, які дії були вчинені або не вчинені державним виконавцем.

Між боржником і кредитором досягнуто згоди щодо позасудового врегулювання спору, а тому відсутні майнові претензії з боку стягувача.

Боржник не отримувала постанови від органів ДВС щодо відкриття виконавчого провадження та накладення обтяження у вигляді арешту майна боржника та заборони на його відчуження.

Скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не буде ефективним способом захисту.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 26 квітня 2013 року у справі № 2/756/62/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2014 року, стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ТОВ «Андромеда-плюс 30» на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 166 502,68 швейцарських франків, що на 10 жовтня 2011 року еквівалентно 1 442 241,06 грн, з яких: 157 706,14 швейцарських франків - тіло кредиту; 8 471,89 швейцарських франків - відсотки за користування кредитом, 324,65 швейцарських франків - підвищені відсотки, а також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 23 вересня 2015 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/62/13, виданого щодо боржника ОСОБА_1 на підставі згаданого судового рішення.

Цього ж дня, 23 вересня 2015 року, копія вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження була надіслана боржнику ОСОБА_1 за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Державний виконавець Оболонського РВ ДВС у м. Києві постановою від 23 вересня 2015 року наклав арешт на все майно боржника ОСОБА_1 та оголосив заборону на його відчуження.

12 червня 2020 року державний виконавець Оболонського РВ ДВС у м. Києві виніс постанову у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, якою повернув виконавчий лист № 2/756/62/13 стягувачу за його заявою згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України № 1404-VIII, припинив чинність арешту майна боржника та скасував інші заходи примусового виконання рішення.

Цього ж дня, 12 червня 2020 року, державний виконавець виніс постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження і про стягнення з боржника виконавчого збору.

Вказані постанови державного виконавця містяться в матеріалах виконавчого провадження № НОМЕР_1, копію яких Оболонський РВ ДВС у м. Києві надав на запит місцевого суду.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30 березня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві внесено запис про обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_2, виданої 14 січня 2015 року ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві.

13 березня 2021 року адвокат Васильєв П. С., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Оболонського РВ ДВС у м. Києві із заявою, в якій просив надати інформацію щодо підстав накладення вказаного обтяження на майно ОСОБА_1 та скасувати його, однак будь-якої відповіді не отримав.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що оскільки ухвала суду першої інстанції скасована судом апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги стосовно скасування ухвали суду першої інстанції враховуються через призму законності та обґрунтованості постанови суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційної інстанції в оскаржуваній частині- без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На момент внесення 30 березня 2015 року державним реєстратором запису про обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2, порядок і умови примусового виконання рішень регулювалися Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинним до 05 жовтня 2016 року).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 57 Закону України № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Згідно із статтею 1 Закону України № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Оскільки арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню, то у випадку невиконання виконавчого документа про стягнення з боржника коштів, немає підстав для зняття арешту з майна боржника.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 просила, зокрема визнати протиправними дії Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо накладення 30 березня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9224618, яке внесене на підставі постанови Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Оболонського РВ ДВС у м. Києві. Зазначено про необхідність надання Оболонським РВ ДВС у м. Києві належним чином засвідченої копії матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року у справі № 2/756/62/13 за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Андромеда-плюс 30» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У грудні 2021 року Оболонський РВ ДВС у м. Києві надав на запит суду матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/62/13, виданого 24 лютого 2014 року Оболонським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 442 241,06 грн.

Постановою державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 23 вересня 2015 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/62/13, виданого щодо боржника ОСОБА_1 , тоді як обтяження № 9224618 було внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значно раніше - 30 березня 2015 року на підставі постанови Оболонського РВ ДВС у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2.

Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження вчинено в рамках іншого виконавчого провадження, інформацію щодо якого Оболонський РВ ДВС у м. Києві не надав на запит адвоката від 13 березня 2021 року.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у матеріалах конкретного виконавчого провадження. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення скарги, є копії документів відповідного виконавчого провадження, зокрема оскаржувані рішення державного виконавця.

Тобто, в порядку судового контролю за виконанням судових рішень суд має право самостійно витребувати від органу державної виконавчої служби/приватного виконавця всі необхідні документи для вирішення відповідної скарги.

Апеляційний суд витребував від Оболонського РВ ДВС у м. Києві матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2, у межах якого 30 березня 2015 року на підставі постанови державного виконавця від 14 січня 2015 року було внесено обтяження № 9224618 щодо арешту нерухомого майна ОСОБА_1 .

З листа Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 02 жовтня 2023 року відомо, що виконавче провадження № НОМЕР_2 перебувало у відділі з 24 липня 2014 року по 15 червня 2015 року, після чого виконавчий документ повернуто стягувачу згідно з пунктом 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції). Надати додаткові матеріали неможливо через сплив строку їх зберігання, встановленого пунктами 1, 2 розд. XI Правил ведення діловодства в органах ДВС, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5.

Відповідно до Закону України 606-XIV (у відповідній редакції) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Тобто, виконавець, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Вказаний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 705/710/15-ц.

Встановлено, що 30 березня 2015 року державний реєстратор Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вніс запис про обтяження майна, яке належить ОСОБА_1 . Зазначений запис був здійснений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 14 січня 2015 року, якою накладено арешт на нерухоме майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Ця постанова була прийнята в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, відкритого для забезпечення виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.

Отже, державний виконавець, накладаючи арешт на майно та ініціюючи внесення відповідного запису до державного реєстру, діяв у межах наданих йому законом повноважень і відповідно до вимог Закону України № 606-XIV «Про виконавче провадження», який регулював порядок примусового виконання судових рішень на момент виникнення спірних правовідносин.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що дії Оболонського РВ ДВС у м. Києві щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 та внесення до Державного реєстру речових прав запису про обтяження від 30 березня 2015 року № 9224618 були правомірними, здійснені у межах чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги про знищення виконавчого провадження не впливають на законність оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки лише факт неотримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження не звільняє боржника від виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Крім того, колегія Верховного Суду погоджується із судом апеляційної інстанції про те, що безпідставною є скарга ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності Оболонського РВ ДВС у м. Києві у частині невжиття заходів для скасування обтяження № 9224618, зареєстрованого 30 березня 2015 року.

Згідно із листом Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 02 жовтня 2023 року, у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 державний виконавець 15 червня 2015 року виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження, а отже - і для зняття арешту з майна боржника.

Оскільки у цій справі державний виконавець прийняв постанову саме про повернення виконавчого документа стягувачу, а не про закінчення виконавчого провадження, повноважень на скасування арешту він не мав. Відтак підстав для задоволення цієї частини скарги немає.

Більше того, виконавчий лист було повторно пред`явлено до виконання і постановою державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 23 вересня 2015 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/62/13.

Колегія суддів вважає безпідставною скаргу ОСОБА_1 у частині вимоги про зобов`язання Оболонського РВ ДВС у м. Києві скасувати обтяження № 9224618, яке зареєстроване 30 березня 2015 року, оскільки запис про обтяження № 9224618 було внесено на підставі постанови державного виконавця від 14 січня 2015 року № НОМЕР_2 про арешт майна боржника.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18.

12 червня 2020 року державний виконавець Оболонського РВ ДВС у м. Києві виніс постанову, якою повернув виконавчий лист № 2/756/62/13 стягувачу за його заявою згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України № 1404-VIII, припинив чинність арешту майна боржника та скасував інші заходи примусового виконання рішення, що свідчить про необхідність належної реалізації вказаної постанови.

У скарзі боржник не порушує питання про зняття арешту, а просить визнати протиправними дії щодо накладення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язати Оболонський РВ ДВС у м. Києві скасувати накладене обтяження, хоча вказані дії безпосередньо вчинені державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві на підставі нескасованої постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, а не державним виконавцем.

На момент звернення боржника до суду із цією скаргою строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив, тобто формально існувала можливість повторного пред'явлення виконавчого листа до виконання, а суд касаційної інстанції не може керуватися обставинами, яких не існувало на час звернення до суду, зокрема ураховувати наявність такої можливості у стягувача станом на час касаційного перегляду справи.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький А. А. Калараш Є. В. Петров