Справа № 464/6159/25
пр.№ 2/464/2676/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2025 року Сихівський районний суд м.Львова в складі судді БЕСПАЛЬОК О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу №464/6159/25 за позовом Львівського міського комунального підприємства «ЛЬВІВТЕПЛОЕНЕРГО» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги,

В С Т А Н О В И В :

ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за послуги постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення та абонентське обслуговування за період з 01 грудня 2021 року по 30 червня 2025 року в розмірі 5972 грн. 41 коп., пеню за надані послуги в розмірі 213 грн. 33 коп., 3% річних за надані послуги в розмірі 56 грн. 74 коп., інфляційні втрати за надані послуги в розмірі 216 грн. 34 коп, а також 3028 грн. судового збору.

Позов мотивує тим, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії та гарячої води. Відповідачка зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 та, відповідно є споживачем послуг з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим в силу вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ЖК України, зобов`язана оплачувати надані послуги. Обов`язок з оплати наданих їй послуг належним чином не виконує, внаслідок чого допустила заборгованість за надані послуги постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення та абонентське обслуговування період з 01 грудня 2021 року по 30 червня 2025 року.

Ухвалою судді від 03 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачка подала відзив на позов, за змістом якого позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» заперечує та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки квартира АДРЕСА_1 , рішенням Львівської міської ради від 16 травня 2014 року №359 від`єднана від мережі ЛМКП «Львівтеплоенерго» та обладнана індивідуальним опаленням. Послуги централізованого теплопостачання позивачем фактично не надавалися, у під`їздах будинку відсутні прилади обігріву. Доказів надання послуг або обґрунтованості нарахувань позивач суду не надав, тому підстав для стягнення заборгованості немає.

Від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі, за змістом яких позивач вважає, що між сторонами існують договірні відносини, оскільки відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з 01 грудня 2021 року між співвласниками будинку по АДРЕСА_2 та ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважаються укладеними індивідуальні публічні договори про надання послуг. Факт відключення квартири відповідачки від мереж централізованого опалення не звільняє її від обов`язку сплачувати частку витрат за теплову енергію, спожиту на загальнобудинкові потреби (опалення місць загального користування, допоміжних приміщень і забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем). Нарахування вартості таких послуг здійснюється відповідно до Методики №315, Постанови КМУ №830, Закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а також інших нормативних актів. Позивач зазначає, що у будинку встановлений вузол комерційного обліку теплової енергії, тому теплова енергія, спожита будинком як єдиним майновим комплексом, підлягає розподілу між усіма співвласниками незалежно від наявності індивідуального опалення. Враховуючи наведене, вважає, що нарахування проведено правомірно, договірні відносини існують, а відповідачка зобов`язана оплатити нараховану суму боргу.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 статті 13 Конституції України передбачено, що власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (ч.1 ст.68 ЖК України).

Згідно із ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири).

Відповідно до ч.2 ст.162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року.

Стаття 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року визначає перелік комунальних послуг.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» витрати оператора зовнішніх інженерних мереж на обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку (їх складових частин) відшкодовуються споживачами відповідної комунальної послуги, а також власниками (співвласниками) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання у такій будівлі, шляхом сплати виконавцю комунальної послуги плати за абонентське обслуговування.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої-четвертої цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку: 1) загальний обсяг теплової енергії, що надходить до індивідуального теплового пункту, зменшується на обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку, а в разі їх відсутності за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; 2) обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; 3) загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.

Частиною 6 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі Методика…).

Пунктами 1-3 розділу IV Методики… передбачено, що обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається на підставі показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, вузлів розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді) або приладів-розподілювачів теплової енергії у разі оснащення ними 100 % місць загального користування та допоміжних приміщень.

У разі відсутності вузлів розподільного обліку у місцях загального користування та допоміжних приміщеннях будівлі обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі (Qопбуд): одноповерхова будівля - 20 %; двоповерхова - 18 %; триповерхова - 16 %; чотириповерхова - 14 %; п`ятиповерхова - 12 %; шестиповерхова та вище - 10 %.

За рішенням співвласників будівлі зазначені частки споживання теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, можуть визначатися із застосуванням понижувального коефіцієнта від 0,2 до 0,9 залежно від теплотехнічних характеристик огороджувальних конструкцій, зокрема характеристик заповнення дверних віконних, балконних та дверних блоків, наявності тамбурів, якості теплоізоляції інженерних систем тощо, або за рішенням співвласників для визначення частки може застосовуватися підвищувальний коефіцієнт від 1,1 до 2 залежно від наявності та технічного стану опалювальних приладів в МЗК та допоміжних приміщеннях, стану теплотехнічних характеристик огороджувальних конструкцій. Рішення про їх застосування або зміну приймається в міжопалювальний період, про що співвласники будівлі письмово повідомляють виконавця комунальної послуги або виконавця розподілу.

У разі якщо приміщення всіх споживачів у будинку оснащені вузлами розподільного обліку, обсяг теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, визначається як різниця між обсягом теплової енергії, визначеної на підставі показань вузла комерційного обліку, та сумарним обсягом спожитої теплової енергії за показаннями вузлів розподільного обліку, а також з врахуванням обсягу витрат теплової енергії на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).

Відповідно до п.12 розділу IV Методики… обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.

Отже, вартість наданих споживачам послуг з постачання теплової енергії складається з: - нарахування за спожиту теплову енергію на підставі показників індивідуального засобу обліку, встановленого у квартирі (в разі відсутності індивідуального засобу обліку, по показниках будинкового засобу обліку пропорційно до опалювальної площі споживача); - донарахування до мінімального споживання теплової енергії (в разі проведення нарахування за спожиту теплову енергію на підставі показників індивідуального засобу обліку, встановленого у квартирі); - постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби; - функціонування системи опалення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою №1 з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 10 липня 2025 року та відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру від 03 вересня 2025 року.

Для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

В квартирі АДРЕСА_1 встановлено індивідуальне опалення, що визнається сторонами.

Договір про надання послуг із централізованого опалення між позивачем та відповідачкою не укладався, однак правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на момент надання житлово-комунальних послуг, та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року №85.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/10719/16-ц.

Згідно з актом №2826 від 05 жовтня 2016 року в будинку АДРЕСА_2 встановлено вузол обліку теплової енергії на опалення «Hydrometer Sharky».

Свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №35/09011 від 26 вересня 2024 року підтверджується, що засіб вимірювальної техніки «Hydrometer Sharky» пройшов повірку, за результатами якої встановлено, що він відповідає вимогам ДСТУ.

Встановлений у будинку АДРЕСА_1 вузол комерційного обліку дає змогу визначати обсяг спожитої в будинку теплової енергії безпосередньо на опалення квартир та нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будинку та сумарний обсяг енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та окремих приміщень з транзитними мережами опалення.

При цьому обсяг теплової енергії, який витрачається на загальнобудинкові потреби, зокрема, щодо транзиту теплової енергії по будинку, розподіляється між усіма власниками приміщень будинку пропорційно до їх площ.

Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).

Що стосується твердження відповідачки про те, що в під`їзді будинку, де знаходиться її квартира, відсутні батареї, інші виводи і прилади централізованого опалення в місцях загального користування, суд зазначає наступне.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 грудня 2020 року у справі №311/3489/18, внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.3 розділу І Методики…, розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.

Водночас, суд вважає, що можлива відсутність приладів опалення в під`їздах багатоквартирного будинку не підтверджує відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №357/4664/15-ц.

Підтримання температури у місцях загального користування (МЗК) відбувається не тільки через опалювальні пристрої, а також шляхом теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових, нежитлових та технічних приміщень.

З огляду на наведене та фактичні обставини справи відповідачка не звільнена від оплати послуг функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та абонентського обслуговування, оскільки такі послуги належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною, а тому вона зобов`язана нести витрати утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку.

Покликаючись на неналежне виконання відповідачкою обов`язку із оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, позивач долучає розрахунки заборгованості за послуги з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення та абонентське обслуговування за період з 01 грудня 2021 року по 30 червня 2025 року в розмірі 5972 грн. 42 коп.

За змістом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №522/7683/13-ц, саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості за житлово-комунальні послуги, заявленого стороною позивача надавачем відповідних послуг.

Відповідачка, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, заперечуючи позовні вимоги відсутністю підстав для нарахування та стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, не надала належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості по оплаті загальнобудинкових потреб на опалення та плати за абонентське обслуговування.

Як визначено ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи те, що відповідачка є співівласницею будинку, а відтак зобов`язана брати участь у загальних витратах на утримання будинку, в тому числі і витратах на загальнобудинкові потреби на опалення та абонентське обслуговування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки заборгованості за послуги з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення та абонентське обслуговування за період з 01 грудня 2021 року по 30 червня 2025 року в розмірі 5972 грн. 41 коп.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідачки 3% річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 45 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів, споживач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення.

З огляду на наведене вище, дослідивши надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача за період з 01 грудня 2021 року по 30 червня 2025 року: пеня за надані послуги в розмірі 231 грн. 33 коп., 3% річних в розмірі 56 грн. 74 коп. та інфляційні втрати в розмірі 216 грн. 34 коп.

Крім того, в порядку ст.141 ЦПК України на відповідачку необхідно покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 82, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Львівського міського комунального підприємства «ЛЬВІВТЕПЛОЕНЕРГО» задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка зареєстрована по АДРЕСА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «ЛЬВІВТЕПЛОЕНЕРГО», , місцезнаходження м.Львів, вул.Д.Апостола,1 заборгованість за послуги постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення та абонентське обслуговування за період з 01 грудня 2021 року по 30 червня 2025 року в розмірі 5972 грн. 41 коп., пеню за надані послуги в розмірі 213 грн. 33 коп., 3% річних за надані послуги в розмірі 56 грн. 74 коп., інфляційні втрати за надані послуги в розмірі 216 грн. 34 коп., а також 3028 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 24 жовтня 2025 року.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК