Номер провадження: 22-з/813/390/25
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
21.10.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Лях Ігоря Дмитровича, представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та визнання права користування жилим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення та вселення, -
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та визнання права користування житловим приміщенням.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 залишений без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволений. Виселено ОСОБА_2 з жилого приміщення кімнати № НОМЕР_1 сімейного гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 в жиле приміщення кімнати № НОМЕР_1 сімейного гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 , особа, яка не приймала участі у розгляді справи, однак вважаючи, що оскаржуваним рішенням суду порушені її права, звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року ОСОБА_5 поновлено строк на апеляційне оскарження за її апеляційною скаргою, поданою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року, одночасно у відкритті апеляційного провадження відмовлено з підстав тотожності вимог викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду від 24 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишено без змін. Касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та визнання права користування жилим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення та вселення закрито.

02 вересня 2025 року адвокат Лях І.Д., представник ОСОБА_1 звернувся досуду з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, в якій просить стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 16 000 грн., посилаючись на те, що під час ухвалення рішення судом не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат на правову допомогу.

В судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 38, 39-40, 40 зв.б., 43-48 т. 6).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Розглянувши справу, перевіривши доводи заяви про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення заяви, з наступних підстав.

За змістом статей 269-271 ЦПК України після проголошення рішення суд, що ухвалив його, не може, як правило, сам скасувати або змінити власне рішення. Тому, за загальним правилом, допущені недоліки судового рішення виправляються вищестоящим судом. Проте суд має ряд повноважень, передбачених цими положеннями, з усунення недоліків чи доповнення ухвалених ним рішень. Такими повноваженнями є виправлення описок та арифметичних помилок в судовому рішенні, ухвалення додаткового рішення або роз`яснення рішення суду.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення.

Аналізуючи вимоги статті 270 ЦПК України, слід дійти висновку, що додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених частиною першою статті 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Згідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови, суд апеляційної інстанції повинен зазначити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України однією з підстав для ухвалення додаткового рішення є не вирішення судом питання про судові витрати.

Частинами другою-четвертою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України, відповідно до положень частини 1 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та визнання права користування житловим приміщенням.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 залишений без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволений. Виселено ОСОБА_2 з жилого приміщення кімнати № НОМЕР_1 сімейного гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 в жиле приміщення кімнати № НОМЕР_1 сімейного гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 , особа, яка не приймала участі у розгляді справи, однак вважала, що оскаржуваним рішенням суду порушені її права, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, постановити нове, яким визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_2 , визнати за ОСОБА_2 право користування кімнатою №285-А сімейного гуртожитку по АДРЕСА_1 , відмовити у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

На апеляційну скаргу, яка подана ОСОБА_5 , адвокат Лях І.Д., представник ОСОБА_1 подав відзив,в якому просив крім іншого стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, зазначивши, що формування підсумкових доказів щодо обсягів правової допомоги і подання до суду доказів остаточного розміру витрат, які клієнтка понесла або має понести у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, буде здійснено протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та визнання права користування жилим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення та вселення закрито.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокатом Лях І.Д. до суду були надані: копія витягу з договору про надання правової допомоги від 26 листопада 2022 року № 59/2022; копія попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат від 19 липня 2024 року, які ОСОБА_1 понесла і очікує понести в зв`язку із розглядом справи в апеляційній інстанції, розмір яких складає 16000 грн.; копія детального опису робіт (наданих послуг) від 19 липня 2024 року в зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції; копія акту виконаних робіт станом на момент подання відзиву на апеляційну скаргу від 19 липня 2025 року.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, адвокат Лях І.Д. надав до суду копію рахунку-фактури на оплату послуг правової допомоги, відповідно до якого Амеліна Л.П. сплатила адвокатському бюро «Лях І» 16000 грн.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок міститься постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).

Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що заява адвоката Лях І.Д., представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат була направлена ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку, яку вона отримала 10 вересня 2025 року.

З наданих пояснень ОСОБА_5 щодо стягнення витрат на правову допомогу вбачається, що їх стягнення в суді апеляційної інстанції неможливо, оскільки адвокатом зазначено про стягнення витрат на правову допомогу в суді касаційної інстанції, однак із наданих до суду адвокатом Лях І.Д., представником ОСОБА_1 доказів вбачається, а саме попереднього (орієнтовного) розрахунку, детального опису робіт, акту прийому-передачі, що саме за розгляд справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 була надана правнича допомога адвокатом Лях І.Д.

Проте, ОСОБА_5 в своїх поясненнях не ставить питання про зменшення витрат на правничу допомогу щодо розподілу судових витрат, які адвокат Лях І.Д., представник ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_5 .

Враховуючи те, що при винесені ухвали Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року судом не було вирішено питання розподілу витрат на правову допомогу, співмірність заявленого розміру витрат, відсутність заперечень на заяву щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів в порядку статті 270 ЦПК України, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає ухвалити у справі додаткову постанову, якою стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 16000 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 270, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Заяву адвоката Лях Ігоря Дмитровича, представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат - задовольнити.

Прийняти додаткову постанову.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 16 000 гривень.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 27 жовтня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда