КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/6108/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Панченко О.М., ухвалене в м. Київ 18 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з держави російська федерація на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди у розмірі вартості знищеного нерухомого майна, загальна вартість якого 1 070 468 050 грн., що еквівалентно 24 295 689 євро, а саме: земельна ділянка пл. 1,053 га за адресою АДРЕСА_1 , вартість якої складає 98 876 700 грн., виробничі та промислові приміщення загальною площею 24221,50 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , вартість яких складає 971 591 350 грн., стягнути з держави російська федерація на його користь інвестиційні кошти, загальна сума яких складає 6 800 000 євро, що еквівалентно 292 400 000 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 34 400 000 грн., що еквівалентно 800 000 тисяч євро.

Заявлені вимоги мотивував тим, що він, ОСОБА_1 , є керівником та засновником ТОВ «Компанія Гартал», яка є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва промислового приміщення та офісу загальною площею 1,053 га., на даній земельній ділянці збудовано виробничі та промислові приміщення загальною площею 24221,50 кв.м.

24 лютого 2022 року рф розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, на території м. Бахмут знаходилися російські військові, які займалися мародерством та грабежем, місто весь час знаходилося під обстрілами. У травні 2023 року українські війська відступили із Бахмута, місто і досі перебуває у тимчасовій окупації рф. Через збройну агресію рф він зазнав матеріальної шкоди, яка полягає у позбавленні його майна - землі, виробничих та промислових приміщень, захоплених російськими військовослужбовцями, крім того, було викрадено техніку. Через збройну агресію рф він був пограбований і вимушений залишити м. Бахмут, припинити підприємницьку діяльність і вимушено переселитися до м. Києва, втратив нерухоме майно, вільне спілкування, налагоджений бізнес і перестав отримувати прибуток від власної справи. Розмір матеріальних збитків складається з вартості земельної ділянки, яка складає 98 876 700 грн., та вартості виробничих та промислових приміщень, яка складає 971 591 350 грн., разом 1 070 468 050 грн., що еквівалентно 24 295 689 євро.

Крім того, при будівництві виробничого і промислового комплексу було залучено інвестиційні кошти на загальну суму 6 800 000 грн., на сьогоднішній день заборгованість по цим сумам має бути погашена, інвестори звернулися з претензіями щодо повернення коштів, однак в зв`язку з повномасштабним вторгненням він так і не зміг розпочати реалізацію проекту та виробництво продукції. Весь промисловий комплекс знаходиться у власності рф на окупованій території, і належне йому на праві приватної власності нерухоме майно повністю знищено, факт знищення підтверджується фотографіями міста, яке зазнало майже повного руйнування.

Крім того, йому було заподіяно моральної шкоди, яка полягає в постійному психологічному болі, який з кожним днем погіршується. Після початку повномасштабного вторгнення його сім`я вимушена була покинути рідне місто під постійними обстрілами, під час перебування вдома він майже постійно знаходився у підвалі під гучні вибухи, не мав нормальної можливості задовольняти своїх потреби, бо в певний момент зникло постачання води, світла і газу, що зробило життя випробуванням. Дії відповідача зруйнували його можливість жити у рідному місті, в якому він будував міцну опору для своєї родини, і після певного часу стан його здоров`я погіршився. Навіть у безпечному місці, проживаючи в м. Києві, він стикається з постійною загрозою, оскільки відповідач продовжує здійснювати свою терористичну діяльність, спрямовану на вбивство цивільних осіб та завдання руйнувань цивільної інфраструктури. Кожної ночі після збивання дронів у нього не тільки погіршується якість сну, а відчувається психологічний біль та страждання, оскільки гучний звук вибуху нагадує вибухи керованих авіабомб в м. Бахмуті, через які він міг померти. Фінансове становище його родини також значно погіршилось в зв`язку з припиненням підприємницької діяльності, втратою нерухомого майна і налагодженого бізнесу. Позивач вимушений винаймати квартиру, оплачувати комунальні послуги, які є затратними для нього, при додаткових витратах на лікування. Завдану йому моральну шкоду оцінює у 34 000 000 грн., що еквівалентно 800 000 тисяч євро.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 000 грн., стягнуто з російської федерації судовий збір у розмірі 20 000 грн. на користь держави Україна, в задоволенні решти позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводив фактичні обставини справи, зазначені в позовній заяві, наголошував, що в результаті протиправних дій збройних сил рф та інших військових формувань, створених і підтримуваних даною державою, що діяли в інтересах рф та під її державним прапором, йому було завдано матеріальних і моральних збитків, які полягали в тому, що майно зруйноване, пограбоване, а він сам вимушений залишити м. Бахмут, припинити підприємницьку діяльність і вимушено переселитися до м. Києва, втратив нерухоме майно, вільне спілкування, налагоджений бізнес і перестав отримувати прибуток від власної справи.

Повідомляв, що ним надано всі докази, правовстановлюючі та оціночні документи щодо вартості належного йому майна та завданого розміру матеріальної шкоди. Проте суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що на підтвердження завданої матеріальної шкоди позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, тобто не доведено завдання матеріальної шкоди. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що до позову не долучено доказів знищення вказаного майна.

Наполягав, що факт знищення підтверджується фотографіями міста, яке зазнало майже повного руйнування, весь промисловий комплекс знаходиться у власності рф на окупованій території. На сьогоднішній день взагалі відсутня інформація щодо цілісності та схоронності майна позивача, проте судом першої інстанції дані докази та факти не були прийняті до уваги.

Крім того, при будівництві виробничого та промислового комплексу було залучено інвестиційні кошти на загальну суму 6 800 000 грн., на сьогоднішній день ця заборгованість має бути погашена, але в зв`язку з повномасштабним вторгненням він так і не зміг розпочати реалізацію проекту та виробництво продукції, і дані обставини судом першої інстанції взагалі не досліджувались.

Зазначив, що він внаслідок протиправних дій відповідача фактично позбавлений не лише рідного дому, матеріального забезпечення, а й звичайного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями, що є порушенням його прав, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, йому завдано майнової та моральної шкоди.

Повторно наводив обставини заподіяння йому моральної шкоди та її прояви, зазначені в позовній заяві, вказував, що оцінює своє моральні страждання в 34 400 000 грн., що є еквівалентом 800 000 євро, проте судом першої інстанції дані обставини до уваги взято лише частково і розмір моральної шкоди оцінено в 2 000 000 грн.

Посилався на ч. 4 ст. 82 ЦПК України щодо загальновідомих обставин, які не підлягають доказуванню, вказував, що протиправність діяння відповідача, як складового елементу правопорушення, що полягає у факті збройної агресії проти України, є загально відомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні. Саме внаслідок збройної агресії рф позивачу завдано збитки у зв`язку зі знищенням належного йому на праві власності нерухомого майна.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини.

Вказував, що на підставі належних та допустимих доказів ним доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків, і даний спосіб захисту прав позивача є ефективним з точки зору ст. 13 Конвенції. Проте судом першої інстанції дані аргументи не прийняті до уваги, допущено упереджене ставлення до позивача та не надано належної оцінки наданим ним письмовим доказам.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 22 жовтня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень, в тому числі позивач - на поштову адресу, його представник, якою подано апеляційну скаргу - до електронного кабінету, відповідач - шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, і такий спосіб повідомлення держави-агресора російської федерації про дату, час і місце розгляду справи відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 травня 2025 року в справі № 686/15038/23.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії паспорта громадянина України № НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у Республіці Азербайджан, Касум-Ісмаїдівського району, с. Фахрали (а. с. 14).

Згідно копії довідки від 15 березня 2025 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце його проживання: АДРЕСА_3 (а. с. 15).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є керівником ТОВ «Компанія Гартал» (а. с. 16 - 18).

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 08 травня 2013 року, земельна ділянка за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва промислового приміщення і офісу, площею: 1,053 га знаходиться у приватній власності ТОВ «Компанія Гартал», що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 19 жовтня 2018 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 травня 2018 року (а. с. 19 - 23).

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування виробничих та промислових об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 від 06 серпня 2024 року, ринкова вартість земельної ділянки в гривнях становить 98 876 700 грн. (а. с. 24 - 37).

Згідно звіту про оцінку майна яким є виробничі та промислові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 від 05 серпня 2024 року, ринкова вартість виробничих та промислових приміщень становить 971 591 350 грн. (а. с. 38 - 69).

18 серпня 2018 року між ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено інвестиційний договір на суму 1 000 000 євро, платіжне доручення № 225/63 від 19 серпня 2018 року. Станом на 21 жовтня 2024 року інвестор ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 з претензією про повернення коштів (а. с. 70 - 78).

20 серпня 2018 року між ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено інвестиційний договір на суму 2 500 000 євро, платіжне доручення № 227/72 від 19 листопада 2018 року. Станом на 10 жовтня 2024 інвестор ОСОБА_4 звернулася до ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 з претензією про повернення коштів (а. с. 79 - 86).

18 серпня 2018 року між ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено інвестиційний договір на суму 800 000 євро, платіжне доручення №225/65 від 12 листопада 2018 року. Станом на 21 жовтня 2024 інвестор ОСОБА_5 звернулася до ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 з претензією про повернення коштів (а. с. 87 - 95).

18 серпня 2018 року між ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено інвестиційний договір на суму 2 500 000 євро, платіжне доручення №225/64 від 10 жовтня 2018 року. Станом на 15 жовтня 2024 інвестор ОСОБА_6 звернувся до ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора ОСОБА_1 з претензією про повернення коштів (а. с. 96 - 104).

Крім того, позивачем до матеріалів справи в якості доказів надано:

- договір підряду №32 на будівництво об`єкту: «Реконструкція будівель промислового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 » від 12 лютого 2018 року (а. с. 105 - 114);

- договір №57 про виконання електротехнічних робіт промислового об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 від 04 липня 2019 року (а. с. 115 - 122);

- договір №117 на виконання ремонтно-монтажних робіт мереж холодного водопостачання, каналізації та опалення промислового об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 від 19 серпня 2020 року (а. с. 123 - 131);

- технічний паспорт об`єкта будівництва промислової та офісу від 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 133 - 152).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, 20 жовтня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача про долучення нових доказів, а саме супутникових даних архівної зйомки з 29 січня 2025 року за адресою м. Бахмут вул. Корсунська 2Б.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від нього, під час розгляду справи судом першої інстанції, та не надано клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів.

За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд першої інстанції визнав загальновідомим той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

За вимогами частини другої статті 496 ЦПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 76 Закону України 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Частина перша статті 79 Закону № 2709-IV встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції під час розгляду справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31 липня 2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.

Згідно із статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12 вересня 2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, зокрема шляхом звернення до суду.

Тож застосування судового імунітету рф та відмова в розгляді по суті позову в цій справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до згаданих Конвенцій щодо боротьби з тероризмом (див. правовий висновок Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 20 листопада 2024 року в справі № 905/17/24).

Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а, отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

У постановах від 22 січня 2025 року в справі № 752/6975/23 від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19 Верховний Суд зазначив, що на рф не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що «такими діями рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2022 року в справі № 990/80/22 наголосила, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Згідно із частиною першою статті 1 Статуту ООН остання переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія рф була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України, рф було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року в справі щодо звинувачень у геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти рф) зобов`язав рф припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засудила військову агресію рф проти України, вимагає від рф припинення військових дій, зокрема проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини, вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Станом на час розгляду цієї справи рф не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України, військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто не заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року в справі № 760/17232/20-ц, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14366/21 та ін.

Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а, отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 2709-IV права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювана є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювана шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювана шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

У частині шостій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:

(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;

(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц (провадження № 61-3593св19), згідно яких «практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах».

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 216/5657/22, провадження № 61-8556св23, викладено правовий висновок, згідно якого, «при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що:

дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;

законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);

розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;

такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо».

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 23 квітня 2024 року № 120, м. Бахмут Бахмутської міської територіальної громади, вважається тимчасово окупованою територією з 13 грудня 2023 року.

При вирішенні вимог позивача судом першої інстанції застосовано практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Суд першої інстанції прийняв до уваги, що позивач був вимушений покинути територію постійного проживання та виїхати до м. Києва, де отримав статус внутрішньо переміщеної особи, про що ним надано докази.

Вирішуючи питання про стягнення з рф на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з тим, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України, тимчасової окупації м. Бахмут, вимушеного переселення позивача та його сім`ї з вказаного місця, де він був зареєстрований та проживав, проводив підприємницьку діяльність, позивач зазнав моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачу обумовлена зокрема тим, що проживаючи на території м. Бахмут, він мав налагоджений побут, був матеріально забезпеченим, мав можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Проте, з початком повномасштабного вторгнення російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року він був позбавлений можливості користуватися цими благами.

Судом першої інстанції враховано, що переміщення на підконтрольну Україні територію в результаті збройної агресії рф спричинило об`єктивну необхідність позивачу заново облаштовувати звичний для нього спосіб життя, і спричинена позивачу російською федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану та продовжує йому завдавати чималих моральних страждань.

В результаті повного, всебічного та об`єктивного встановлення обставин справи, перевірених доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважав справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн.

З огляду на встановлені обставини справи апеляційний суд погоджується, що достатньо справедливою сатисфакцією за спричинену моральну шкоду є стягнення на користь позивача 2 000 000 грн., а доводи позивача в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції лише частково взято до уваги обставини, на які він посилався, визначаючи у позові розмір спричинених йому моральних страждань в розмірі 34 400 000 грн., що еквівалентно 800 000 тисяч євро, зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції, яким таким доводам позивача було надано належної оцінки, повторного викладання фактичних обставин справи та аргументів позовної заяви, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 607/6079/18, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2021 року в справі № 199/6042/19.

Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Одним з критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих актами законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, яка передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із заявлених позовних вимог, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих його майну, на території тимчасово окупованого м. Бахмут Донецької області, де знаходиться земельна ділянка, виробничі та промислові приміщення, які перебувають у власності юридичної особи ТОВ «Компанія Гартал», засновником і керівником якої є позивач, для здійснення господарської діяльності.

Крім того, позивач посилався на завдання йому матеріальної шкоди відповідачем в зв`язку з необхідністю повернення інвестиційних коштів, залучених ТОВ «Компанія Гартал» в особі генерального директора, яким є позивач, та неможливістю реалізації проекту та виробництва продукції в зв`язку з повномасштабним вторгненням рф.

В зв`язку з наведеним, суд першої інстанції констатував, що позивач у даній справі виступає лише у в якості генерального директора підприємства ТОВ «Компанія Гартал», якому згідно свідоцтва про право власності належить нерухоме майно, вартість якого просить відшкодувати позивач на свою користь.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 405/4179/18 зроблено висновок про те, що спір юридичної особи з органами державної влади про відшкодування шкоди належить до юрисдикції господарського суду.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року в справі № 805/4505/16-а, від 13 листопада 2019 року в справі № 826/2778/16 зазначала, що якщо звернення особи до суду за своєю суттю спрямоване на захист корпоративних прав та/або пов`язане із створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, то спір у справі вирішується господарськими судами.

Частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (рф), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню шкоди.

У спорах про відшкодування шкоди, завданої державою/іноземною державою (органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою/органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою іноземної держави), відповідачем є відповідна держава як учасник правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2023 року в справі № 910/5699/23).

Враховуючи те, що предметом позову в цій справі є, зокрема, відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу як суб`єкту господарювання та засновнику (учаснику) суб`єкта господарювання збройною агресією рф проти України на окупованій частині території України, справа в цій частині підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, на що суд першої інстанції уваги не звернув та помилково розглянув справу в цій частині в порядку цивільного судочинства.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 752/6975/23, а також від 13 серпня 2025 року в справі № 757/339/23.

Суд першої інстанції не врахував сталу практику Верховного Суду та розглянув справу в наведеній частині в порядку цивільного судочинства, тому судове рішення підлягає скасуванню, а провадження в цій частині - закриттю.

Враховуючи наведене, решта доводів апеляційної скарги в частині вимог про відшкодування майнової шкоди апеляційним судом не оцінюється, оскільки підлягає розгляду судом належної юрисдикції.

Відповідно до частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині позовної вимог до рф про відшкодування майнової шкоди підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає зміні або скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 375, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2025 року в частині вимог до рф про відшкодування майнової шкоди скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначених вимог віднесено до юрисдикції господарського суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.