Провадження №22-ц/812/2010/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2025 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників цивільну справу №485/1196/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Соловйова Олексія Валентиновича у приміщенні цього суду 03 вересня 2025 року, повний текст складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди,

у с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави російська федерація в особі посольства в Україні про стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що до 24 лютого 2022 року він проживав з родиною в с. Вавилове Шевченківської сільської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області. Проте з початком збройної агресії російської федерації ситуація у місті загострювалась, були постійні обстріли з боку рф, почали гинути люди, село окупували, задля збереження свого життя він був вимушений ночувати у бомбосховищах. У зв`язку з цим у червні 2022 року він покинув свій дім та був вимушений переміститись в більш безпечне місце та стати на облік як ВПО, а саме - до с. Новий Милятин Львівської області. Згодом після деокупації він знову повернувся додому у с. Вавилове, де і знаходиться на сьогодні. Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України затвердило наказом № 309 від 22 грудня 2022 року перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Зокрема, с. Вавилове Шевченківської сільської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області віднесене до тимчасово окупованих російською федерацією територій України з 04 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року, з 11 листопада 2022 року вся Шевченківська сільська територіальна громада Миколаївського району Миколаївської області віднесена до територій можливих бойових дій. Зазначає, що результатом збройної агресії особисто для нього стала втрата належного майна і житла, підтримки та надії на повернення додому. До залишення с. Вавилове він був повноцінним членом суспільства, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. З початком збройної агресії російської федерації проти України він втратив ці можливості. Позивач став свідком того, як російська військова техніка була застосована для обстрілів села та українських військовослужбовців. Вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, транспортне сполучення фактично припинилося, заробітні плати та соціальні виплати затримувалися, зменшилась кількість робочих місць. Все вище вказане безпосередньо вплинуло на життя позивача. Як наслідок, задля уникнення масових порушень прав людини позивач покинув територію місця реєстрації/проживання та переселився до іншого населеного пункту України. Після переїзду йому довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивач був позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на матеріальному та моральному стані позивача. Моральні страждання позивача включають постійний страх, тривогу та безсоння, які викликані регулярними повітряними тривогами та необхідністю ховатися в укриттях. Ці фактори, разом із бомбардуванням об`єктів інфраструктури та необхідністю постійно адаптуватися до нових умов життя, забезпечувати безпеку та захист порушених прав через воєнні дії в Україні, спричинили хронічний стрес. що погіршило фізичний і психічний стан позивача. Внаслідок саме збройної агресії рф було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ІV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисний характер дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчуває роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним йому житлом, спілкуватись з близькими, позивач вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1682887,50 грн, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду розмірі 35000 євро, що еквівалентно 1682887 грн 50 коп.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2025 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Стягнуто з держави російська федерація в дохід держави Україна 3000 грн судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суд умотивував тим, що у зв`язку із доведеністю факту збройної агресії російської федерації проти України, в зв`язку з чим позивач був вимушений покинути місце свого постійного проживання, яке знаходилося на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України як внутрішньо переміщена особа, наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку зі сплати моральної шкоди, оскільки позивач втратив житло, можливість вільно спілкуватися з друзями та родичами, налагоджений побут, що призвело до моральних страждань позивача. Із врахуванням засад розумності, виваженості, справедливості та рівня завдання моральної шкоди її розмір суд визначив в сумі 200000 грн. Також при частковому задоволенні позовних вимог суд врахував, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач втратив належне йому майно та наразі не має змоги розпоряджатися належним йому майном, правових підстав проживання за задекларованою адресою фактичного місця перебування у статусі внутрішньо переміщеної особи, зокрема відповідних договорів оренди житлового приміщення, доказів про сплату орендних платежів, комунальних послуг, витрат на утримання майна тощо, що він шукав роботу, з огляду на те, що в позовній заяві зазначено, що після переїзду йому довелося шукати роботу, житло, що також завдало йому моральних страждань. Також суд враховував часові межі вимушеного переселення позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення в частині визначення розміру моральної шкоди та задовольнити позовні вимоги й стягнути з відповідача на його користь 1655944 грн 50 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказує, що суд при ухваленні рішення неповно дослідив докази, неправильним застосував положення статті 23 ЦК України, викладені судом висновки не відповідають принципу справедливості, судом не враховані практики Верховного Суду та стандарти ЄСПЛ. Позивач вказує, що збройна агресія рф призвела до його вимушеного переселення та значних моральних страждань, постійний психологічний тиск, тривожність, відчуття небезпеки, втрата нормальних умов життя та невизначеність майбутнього спричинили погіршення сну, підвищення рівня стресу та загальне ослаблення організму. Вимушене переселення призвело до втрати звичної роботи, контактів, друзів, оточення, можливості вести соціальне життя, яке він мав до початку війни, що посилило відчуття ізоляції. Також, позивач наголошує, що щоденне відчуття небезпеки, нові побутові труднощі, втрата життєвої стабільності зробили неможливим будувати плани на майбутнє, що є суттєвим обмеженням права на розвиток особистості. ОСОБА_1 вважає, що визначений ним у позові розмір компенсації моральної шкоди відповідає принципу пропорційності та міжнародній практиці, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив його позовні вимоги частково.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку - такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у с. Качкарівка, Бериславського району, Херсонської області, є громадянином України. Місце його проживання з 05 листопада 2020 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з копії його паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 13 березня 2001 року (а.с.7-8).

Відповідно до довідки від 14 червня 2022 року № 1311- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівського району Львівської області, фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).

З 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил держави-агресора рф на суверенну територію України.

З 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території України на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, від 06 листопада 2023 року № 734/2023, від 05 лютого 2024 року № 49/2024, від 06 травня 2024 року № 271/2024, від 23 липня 2024 року №469/2024, від 28 жовтня 2024 року №740/2024, від 14 січня 2025 року №26/25, від 15 квітня 2025 року №235/25, № 478/2025 від 14 липня 2025 року.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №390 від 22 грудня 2022 року с. Вавилове Шевченківської сільської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області віднесене до тимчасово окупованих російською федерацією територій України в період з 04 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року, з 11 листопада 2022 року і до теперішнього часу вся Шевченківська сільська територіальна громада Миколаївського району Миколаївської області віднесена до територій можливих бойових дій.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф на територію України, яке розпочалося 24 лютого 2022 року, та проведенням воєнних дій у різних населених пунктах України, в тому числі у с. Вавилове Миколаївського району Миколаївської області, йому довелося покинути місце проживання, та він був вимушений виїхати до іншого регіону України як внутрішньо переміщена особа.

Інших доказів на підтвердження завданої моральної шкоди позивачем не надано.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку із агресією рф, тимчасовою окупацією населеного пункту, де проживає ОСОБА_1 , та продовженням воєнних дій на території України, але частково задовольнив позовні вимоги, стягнувши на користь позивача 200000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Предметом спору в справі, яка переглядається, є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо, що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року факт збройної агресії рф проти України визнано у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН, яка вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори, укладені між Україною та росією, зокрема про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статті 2 Статуту ООН.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року по справі № 760/17232/20-ц.

Додатковий протокол № 1 до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08 червня 1977 року, а саме, стаття 91 встановлює, що сторона, що перебуває у конфлікті й порушує положення Конвенцій або цього Протоколу, повинна відшкодовувати завдані збитки, якщо для цього є підстави. Вона несе відповідальність за всі дії, що вчиняються особами, які входять до складу її збройних сил.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

За приписами частини 2 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно пункту 3 частини 2 статті 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

У пункті 9 частини 2 статті 16 ЦК України вказано, що відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Згідно із частиною шостою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

За такого російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме на російську федерацію покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

В силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (часина 1 статті 76 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, третьої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

У справі, яка переглядається, загальновідомим є факт збройної агресії рф проти України, а також встановлено судом та підтверджено доказами перебування с. Вавилово Миколаївського району Миколаївської області, яке є місцем постійного проживання позивача, під тимчасовою окупацією рф, віднесення цієї території в подальшому до територій, на якій потенційно можливо проведення бойових дій. Наведене змусило позивача змінювати місце проживання на більш безпечне, що спричинило йому За такого доведеним є обставини заподіяння ОСОБА_1 як потерпілому від російської військової агресії внаслідок душевних страждань та переживань через вимушену зміну місця проживання, що призвело до порушення його способу життя, робочих та особистих зв`язків, що є ознаками заподіяння моральної шкоди.

За приписами частини 3 статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд на підставі долучених позивачем доказів вважав за необхідне стягнути на відшкодування завданої йому відповідачем моральної шкоди 200000 грн.

Колегія суддів також доходить висновку, що саме такий розмір компенсації відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та доведеному позивачем характеру та обсягу завдання моральної шкоди (страждань), їх тривалості, тобто є достатньою та необхідною грошовою сатисфакцією моральної шкоди. Зокрема, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, який виходив з відсутності доказів втрати або пошкодження майна, власником або користувачем якого є позивач ОСОБА_1 , здійснення останнім витрат на винаймання житла через збройну агресію та переселення, доказів пошуку роботи, а також тривалості проживання в іншій місцевості як внутрішньо переміщена особа.

Апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги про необхідність стягнути відшкодування моральну шкоду у зазначеному позивачем розмірі в позовній заяві, які наведених висновків суду першої інстанції не спростовують, переважно носять узагальнений характер.

Так, колегія суддів не може врахувати посилання позивача на практику Верховного Суду. Зокрема: по справі № 464/3789/17 оскільки у цій справі правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди виникли з інших, ніж у справі, яка переглядається підстав (не пов`язані із збройною агресією), по справах № 308/9708/18 та № 757/56-95/20 оскільки за відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень такі справи не переглядались Верховним Судом.

Також апеляційний суд не приймає посилання заявника на практику Європейського суду з прав людини, викладену у рішеннях у справах «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02), «Харченко проти України» (заява № 40107/02), «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/96), оскільки обставини цих справ не є ревалентними обставинам справи, яка переглядається, а саме - в них вирішувалось питання відшкодування моральної шкоди, завданої заявникам, які були звинуваченими у кримінальних провадженнях через надто тривалий розгляд справ, неналежні умови тримання під вартою, тоді як у справі, яка переглядається, підставою відшкодування моральної шкоди є наслідки збройної агресії іншої держави

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно на підставі наявних у справі та правильно оцінених ним доказів встановив обставини справи, надавши їм відповідну правову оцінку, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

За такого апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для проведення розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

________________________________________

Повна постанова складена 24 жовтня 2025 року