П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 367/8162/16-ц

Провадження № 22-ц/824/6140/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 16 жовтня 2024 року

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони:

позивач - перший заступник прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Національного університету біоресурсів і природокористування України,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Бучанської міської ради Київської області, заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Національного університету біоресурсів і природокористування України, та ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року, ухваленого у складі судді Шестопалової Я. В.,-

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2016 року перший заступник прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - МОН України), Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастр), Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі - Університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , треті особи: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , Бучанська міська рада Київської області, про визнання недійсним рішень, державних актів та витребування земельних ділянок.

Позов мотивований тим, що прокуратура розглянула матеріали додержання вимог земельного законодавства щодо припинення права постійного користування земельними ділянками Дослідної станції м`ясного тваринництва у зв`язку з чим встановлено, що виконавчим комітетом Бучанської селищної ради Дослідній станції м`ясного тваринництва у 1993 році видано державний акт серії Б № 087488 на право користування землею площею 270 га для ведення сільського господарства на території Бучанської селищної ради Київської області.

Правонаступником зазначеної установи стало Навчально-дослідне господарство «Ворзель» Національного аграрного університету (на даний час відокремлений підрозділ НУБіП «Навчально-дослідне господарство «Ворзель» (постановою Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2008 року № 945 Національний аграрний університет перейменовано в Національний університет біоресурсів і природокористування України).

За результатами розгляду листа Бучанської міської ради від 14 грудня 2007 року № 04-09/1054 вченою радою Національного аграрного університету погоджено передачу земельної ділянки площею 24 га у мікрорайоні «Рокач» із землекористування НДГ «Ворзель» НАУ до земель запасу м. Буча, про що Національний аграрний університет повідомив Бучанського міського голову листом від 27 грудня 2007 року № 3913.

У подальшому вказаною міською радою 02 вересня 2008 року прийнято рішення № 941-38-V, яким затверджено проєкт землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками площею 24 га НДГ «Ворзель» НАУ в межах міста Буча (мікрорайон «Рокач»), припинено право постійного користування вказаної установи зазначеними ділянками, прийнято їх до земель запасу Бучанської міської ради та переведено до категорії земель житлової забудови.

За рахунок указаних земель рішенням Бучанської міської ради від 21 жовтня 2010 року № 2053/28-73-V передано у власність 24 громадян земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі якого відділ Держкомзему у м. Бучі Київської області видав громадянам та одночасно зареєстрував державні акти на земельні ділянки.

Також за рахунок земель НДГ «Ворзель» НАУ рішеннями Бучанської міської ради № 1347/13-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1452/1-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1893/2-66-У від 27 травня 2010 року, № 1347/24-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1375/9-52-У від 28 травня 2009 року, № 1522/5-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1347/7-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1792/12-63-У від 25 березня 2010 року, № 1558/2-57-У від 29 жовтня 2009 року, № 1375/7-52-У від 28 травня 2009 року, № 1375/2-52-У від 28 травня 2009 року, № 1193/1-46-У від 29 січня 2009 року, № 1140/18-44-У від 25 грудня 2008 року, № 1375/4-52-У від 28 травня 2009 року, № 1347/9-51-У від 30 квітн 2009 року, № 1522/11-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1245/6-48-У від 26 лютого 2009 року, № 80/7-4-УІ від 24 грудня 2010 року, № 1452/8-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1347/3-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1375/11-52-У від 28 травня 2009 року, № 1792/30-63-У від 25 березня 2010 року, № 1650/32-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/30-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/31-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1558/1-57-У від 29 жовтня 2009 року, № 1452/7-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1650/15-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/35-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1708/4-61-У від 28 січня 2010 року, № 1522/4-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1745/4-62-У від 25 лютого 2010 року, № 1708/13-61-У, № 1957/1 -68-У від 29 липня 2010 року, № 294/1-11-УІ від 23 червня 2011 року, № 1957/13-68-У від 29 липня 2010 року, № 1957/17-68-У від 29 липня 2010 року, № 582/10-22-УІ від 23 лютого 2012 року, № 496/15-19-УІ від 22 грудня 2011 року, № 711/11-26-УІ від 31 травня 2012 року, № 496/16-19-УІ від 22 грудня 2011 року, № 1708/10-61-У від 28 січня 2010 року передано у власність 42 громадянам земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі яких відділ Держкомзему у м. Бучі Київської області видав громадянам та одночасно зареєстрував державні акти на земельні ділянки.

Прокурор зазначав, що зазначені рішення Бучанської міської ради про припинення права постійного користування НДГ «Ворзель» НАУ земельними ділянками, передання їх у власність громадянам та видані на підставі цих рішень міської ради державні акти на право власності на земельні ділянки мають бути визнані судом недійсними з таких підстав.

Відповідно до Статуту Національного аграрного університету (в редакції на час прийняття оскаржуваних рішень), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2001 року № 202, Університет є самоврядним (автономним) державним вищим навчальним закладом, який провадить свою діяльність відповідно до Конституції України, Законів України «Про освіту» та «Про вищу освіту», інших законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також цього Статуту.

Згідно з пунктом 2 Статуту до складу Університету входить, зокрема, навчально-дослідне господарство «Ворзель». Також пунктом 6 Статуту Університету передбачено, що самоврядність (автономія) Університету згідно з цим Статутом передбачає самостійне використання майна, переданого Університету в оперативне управління, в тому числі для провадження господарської діяльності, надання цього майна в оренду та в користування без права викупу, а також безстрокове та безоплатне користування виділеними Університету земельними ділянками з правом надання їх у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди.

Оскільки Статут Університету затверджено власником (органом управління) переданого йому в оперативне управління державного майна та у постійне користування земельних ділянок державної власності - Кабінетом Міністрів України, вирішення питання землекористування шляхом добровільної відмови від права користування державними землями не належало до компетенції Університету.

Постановою Верховної Ради України від 09 лютого 2006 року № 3434-ІV селище міського типу Буча Ірпінської міської ради Київської області віднесено до категорії міст та надано статус міста обласного значення.

Позивач вказував, що земельні ділянки Університету, які розташовані у межах міста Буча, перебували у державній власності і вирішення питання про припинення права користування Університетом зазначеними землями не належало до компетенції Бучанської міської ради.

За інформацією Департаменту містобудування та архітектури встановлено, що перший генеральний плани м. Бучі розроблено у 1968 році (лист від 11 лютого 2015 року № 01-06-199).

Рішенням Київської обласної ради від 30 квітня 2014 року № 219-17-ІV «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено проєкт землеустрою щодо встановлення і зміни меж селища Бучі. Відповідно до зазначеного рішення загальна площа склала 2658,1362 га (лист відділу Держземагенства у м. Бучі Київської області від 30 квітня 2014 року № 01-5/235-14). Однак, після вказаних змін меж міста на спірні земельні ділянки генеральний план міста не розроблявся та у встановленому законодавством порядку не затверджувався. Вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земельних ділянок Бучанською міською радою здійснено без урахування містобудівної документації.

З огляду на викладене рішення Бучанської міської ради Київської області № 1347/13-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1452/1-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1893/2-66-У від 27 травня 2010 року, № 1347/24-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1375/9-52-У від 28 травня 2009 року, № 1522/5-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1347/7-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1792/12-63-У від 25 березня 2010 року, № 1558/2-57-У від 29 жовтня 2009 року, № 1375/7-52-У від 28 травня 2009 року, № 1375/2-52-У від 28 травня 2009 року, № 1193/1-46-У від 29 січня 2009 року, № 1140/18-44-У від 25 грудня 2008 року, № 1375/4-52-У від 28 травня 2009 року, № 1347/9-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1375/8-52-У від 18 травня 2009 року, № 1522/11-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1245/6-48-У від 26 лютого 2009 року, № 80/7-4-УІ від 24 грудня 2010 року, № 1452/8-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1347/3-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1375/11-52-У від 28 травня 2009 року, № 1792/30-63-У від 25 березня 2010 року, № 1650/32-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/30-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/31-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1558/1-57-У від 29 жовтня 2009 року, № 1452/7-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1650/15-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/35-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1708/4-61-У від 28 січня 2010 року, № 1522/4-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1745/4-62-У від 25 лютого 2010 року, № 1708/13-61-У, № 1957/1-68-У від 29 липня 2010 року, № 294/1-11-УІ від 23 червня 2011 року, № 1957/13-68-У від 29 липня 2010 року, № 1957/17-68-У від 29 липня 2010 року, № 582/10-22-УІ від 23 лютого 2012 року, № 496/15-19-УІ від 22 грудня 2011 року, № 711/11-26-УІ від 31 травня 2012 року, № 496/16-19-УІ від 22 грудня 2011 року, № 1708/10-61-У від 28 січня 2010 року прийняті усупереч вимогам законодавства.

При цьому, оскільки в даному випадку порядок припинення права користування НДГ «Ворзель» НАУ земельними ділянками дотримано не було, а отже всі подальші рішення Бучанської міської ради Київській області стосовно відведення земельних ділянок є незаконними.

Таким чином, особи отримали у власність спірні земельні ділянки на підставі незаконних рішень Бучанської міської ради, та право власності у них на законних підставах не виникло.

Водночас особи, які отримали державні акти за оскаржуваними рішеннями Бучанської міської ради, відчужили свої земельні ділянки та на державних актах проставлені відмітки про реєстрацію права власності на земельні ділянки (перехід права власності до іншої особи).

Про незаконність рішень Бучанської міської ради та виданих на їх підставі державних актів на право власності на земельні ділянки прокуратурі Київської області стало відомо у березні 2015 року під час пред`явлення позову у справі № 367/2271/15-ц, що стосується безпосередньо визнання недійсним рішення Бучанської міської ради Київської області від 02 вересня 2008 року № 941-3 8-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками Навчально-дослідного господарства «Ворзель» НАУ переведення їх до категорії хемель житлової забудови та передачі їх до земель запасу Бучанської міської ради в межах міста Буча (мікрорайон «Рокач»).

У зв`язку із наведеним, з урахуванням остаточної редакції позовних вимог, прокурор просив витребувати на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру та у постійне користування Національного університету біоресурсів i природокористування України земельні ділянки із незаконного володіння:

ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0578;

ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 гa, з кадастровим номером :01:32:0556;

ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером 321090000:01:132:0557;

ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0558;

ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0559;

ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0560;

ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0561;

ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0562;

ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0563;

ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0565;

ОСОБА_11 земельну ділянку площею 0,0858 га, з кадастровим номером :01:132:0568;

ОСОБА_12 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0564;

ОСОБА_13 земельну ділянку площею 0,0875 га, з кадастровими номером :01:132:0569;

ОСОБА_14 земельні ділянки площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0442 та площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0447;

ОСОБА_15 земельні ділянки площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0443, площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0444, площею 0,0923 га, з кадастровим номером :01:132:0445, площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0446 та площею 0,0923 га, з кадастровим номером :01:132:0465;

ОСОБА_16 земельні ділянки площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0580 та площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0581;

ОСОБА_17 земельні ділянки площею 0,0949 га, з кадастровими номером :01:132:0566 та площею 0,1000 га, з кадастровими номером :01:132:0567.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 березня 2021 року позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсним рішень про затвердження проектів землеустрою, державних актів на право власності та витребування земельних ділянок із незаконного володіння, було роз`єднано у самостійні провадження.

В цьому провадженні залишено позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі МОН України, ГУ Держгеокадастру у Київській області, Університету до Бучанської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , треті особи: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 про визнання недійсним рішення Бучанської міської ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 2053/28-73-У «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам», державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із незаконного володіння.

У листопаді 2021 року ОСОБА_14 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 06 липня 2023 року заяву прокурора про зменшення позовних вимог задоволено та ухвалено продовжити судовий розгляд у справі № 367/8162/16-ц щодо позовних вимог про витребування земельних ділянок із незаконного володіння, провадження в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсним рішення Бучанської міської ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 2053/28-73-У «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам», державних актів на право власності на земельні ділянки до Бучанської міської ради Київської області закрито. Залучено Бучанську міську раду Київської області в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог з боку відповідачів.

У жовтні 2023 року представник Бучанської міської ради Київської області Резнік М.О. подав письмові пояснення у яких вказував, що позовні вимоги є необґрунтованими, як такі що не відповідають вимогам матеріального права і фактичним обставинам, та не доведені належними доказами у відповідності до вимог процесуального права. Зазначав, що виключення Бучанської міської ради з відповідачів не надає прокуратурі законних підстав для отримання та подальшого розпорядження земельними ділянками, які вони витребовують, тому що виконати рішення суду в рамках законодавства, в подальшому буде не можливо. Оскільки земельні ділянки не є державною власністю, знаходяться в межах населеного пункту і єдиний хто має право розпоряджатися даними земельними ділянками є Бучанська міська територіальна громада в особі Бучанської міської ради. Рішення Бучанської міської ради від 02 вересня 2008 року № 941-38-У, яким земельна ділянка приймалась до земель запасу на даний момент чинне, не скасоване, а отже і законне, то і відповідно наступні рішення Бучанської міської ради, які видані на підставі рішення від 02 вересня 2008 року № 941-38-У є чинними. Крім того, межі населеного пункту селища Буча були сформовані та затверджені рішенням Київської обласної ради від 22 жовтня 2004 року № 219-17-IV. Дана інформація про акти, на підставі яких встановлено та змінено межі адміністративно-територіальних одиниць в площі 2658,1362 га зазначена у Витягу з Державного земельного кадастру про землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць та в графічному зображенні меж території, з якого чітко слугує, що спірні земельні ділянки входили в межі населеного пункту Буча, тому Бучанська міська рада здійснювала законне право щодо розпорядження спірними землями, а отже аргументи позивача що дані землі належать до державної власності є хибним.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року позов першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі МОН України, ГУ Держгеокадастру, Університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , треті особи: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , Бучанська міська рада Київської області, про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Витребувано на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру та у постійне користування Університету земельні ділянки із незаконного володіння:

- ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0578;

- ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0556;

- ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0557;

- ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0558;

- ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0559;

- ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0560;

- ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0561;

- ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0562;

- ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0563;

- ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0565;

- ОСОБА_11 земельну ділянку площею 0,0858 га, з кадастровим номером :01:132:0568;

- ОСОБА_12 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0564;

- ОСОБА_13 земельну ділянку площею 0,0875 га, з кадастровим номером :01:132:0569;

- ОСОБА_15 земельні ділянки: площею 0,1000 ra, з кадастровим номером :01:132:0443, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0444, площею 0,0923 га, з кадастровим номером :01:132:0445, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0446 та площею 0,0923 га, з кадастровим номером :01:132:0465;

- ОСОБА_16 земельні ділянки: площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:132:0580 та площею 0, 1000 га, з кадастровими номером :01:132:0581.

В задоволенні позовних вимог прокурора до ОСОБА_14 і ОСОБА_17 відмовлено.

Стягнено на користь Київської обласної прокуратури з: ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_8 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_9 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_10 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_11 судовий збір у розмірі 1 662,66 грн; ОСОБА_12 судовий збір у розмірі 1 935,62 грн; ОСОБА_13 судовий збір у розмірі 1 695,34 грн; ОСОБА_15 судовий збір у розмірі 9 326,98 грн; ОСОБА_16 судовий збір у розмірі 3 857,48 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що приймаючи 02 вересня 2008 року рішення № 941-38-У, яким затверджено проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками загальною площею 24 га НДГ «Ворзель» НАУ в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») Київської області, міською радою не враховано положень частини третьої статті 142 ЗК України щодо встановленого законодавством порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок добровільної відмови землекористувача, зокрема не перевірено наявності правових підстав для прийняття такого рішення з урахуванням юридичного статусу землекористувача, положень його правовстановлюючих документів, а також виходячи з належності спірної земельної ділянки до земель державної власності.

Тобто оскільки припинення права постійного землекористування НДГ «Ворзель» НАУ повинно здійснюватися власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади - Кабінетом Міністрів України, а не органом місцевого самоврядування, суд встановив факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, яке підлягає захисту шляхом витребування спірних земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідачів відповідно до статті 388 ЦК України.

При цьому суд вказав, що земельні ділянки загальним розміром 24 га НГД «Ворзель» НАУ в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») Київської області, які вилучено згідно з рішенням Бучанської міської ради Київської області від 02 вересня 2008 року № 941-38-У із постійного користування НГД «Ворзель» НАУ, правонаступником якого є Національний університет біоресурсів і природокористування України, розподілені між фізичними особами, які законним шляхом добросовісно набули у власність земельні ділянки, і наслідком визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яке стало підставою для набуття фізичними особами у власність земельних ділянок, буде втручання у мирне володіння цим майном.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог прокурора до ОСОБА_14 і ОСОБА_17 , суд першої інстанції зробив висновок, що прокурор в цій частині вимог пропустив строк позовної давності про застосування якого заявленого відповідачами, оскільки прокуратура була обізнана зі змістом рішення Бучанської міської ради від 02 вересня 2008 року № 941-38-У, в той же час до суду прокуратура звернулася лише у 2016 році. Міністерство освіти і науки України було обізнане або могло бути обізнане про фактичні обставини переведення земельної ділянки площею 24 га до земель запасу Бучанської міської ради. Щодо обізнаності ГУ Держгеокадастру про ймовірне порушення законних прав та інтересів держави суд встановив, що згідно з проєктом землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками НДГ «Ворзель» НАУ, переведення їх до категорії земель житлової забудови та передачі їх до земель запасу Бучанської міської ради в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») Бучанської міської ради, розробленого ТОВ «Лідер плюс» 2008 року, цей проєкт землеустрою отримав позитивні висновки та погодження: відділу земельних ресурсів м. Бучі, який входив до структури Держземагентства України і безпосередньо підпорядковувався Головному управлінню земельних ресурсів у Київській області; державної санітарно-епідеміологічної експертизи, яка була проведена Державною санітарно-епідеміологічною службою Міністерства охорони здоров`я України; державної експертизи землевпорядної документації від 04 серпня 2008 року за № 11а-91е, яка проводилася Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області. Вище зазначені обставини підтверджуються відповідними висновками від 02 липня 2008 року № 115, від 07 липня 2008 року № 05.03.02-07/41570, від 04 серпня 2008 року № 11а-91е.

Суд дійшов висновку, що як прокуратура Київської області, так і позивачі у справі вже на момент прийняття рішення Бучанської міської ради від 02 вересня 2008 року № 941-38-У були обізнані про такі дії, проте за захистом порушених прав та інтересів держави цими діями прокуратура звернулася до суду лише у 2016 році, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

30 грудня 2024 року Бучанська міська рада Київської області подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга Бучанської міської ради Київської області мотивована тим, що суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Вказує, що в аналогічних справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц Верховний Суд дослідив та довів добросовісність набувачів та у своїх постановах від 23 лютого 2022 року і від 14 вересня 2022 року зазначив, що «земельні ділянки, загальним розміром 24 га НГД «Ворзель» НАУ в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») Київської області, які вилучено згідно з рішенням Бучанської міської ради Київської області від 02 вересня 2008 року № 941-38-V із постійного користування НГД «Ворзель» НАУ, правонаступником якого є Університет, розподілена між фізичними особами, які законним шляхом добросовісно набули у власність земельні ділянки, і наслідком визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яке стало підставою для набуття фізичними особами у власність земельних ділянок, буде втручання у мирне володіння цим майном». Звертає увагу на те, що Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що «витребування на користь держави із володіння земельних ділянок буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення земельних ділянок для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права громадян які законним шляхом добросовісно набули своє майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування». При цьому Верховний Суд зауважив, що надані міською радою спірні земельні ділянки не належали до лісового фонду, не знаходилися на прибережних смугах водойм, у заповідних зонах чи на полігоні, де особа повинна була б розуміти, що така земельна ділянка не може бути переданою у власність.

Суд першої інстанції при винесенні рішення порушив застосування строків позовної давності до інших відповідачів по справі. З матеріалів справи чітко слідує, що як органи прокуратури України, Міністерство освіти і науки України, Головне управлінню Держгеокадастру у Київській області та Національний університет біоресурсів та природокористування пропустили строк позовної давності (момент винесення оскаржених рішень 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 р.р.…), оскільки були обізнані чи могли бути обізнані із можливими порушеннями їх законних прав та інтересів.

Прокурор не надав належного доказу з посиланням на норми чинного законодавства щодо неправомірності прийняті Бучанською міською радою оскаржуваних рішень щодо відведення земельних ділянок.

Судом першої інстанції не врахував практику Верховного Суду викладену в аналогічних справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц щодо закриття провадження в частині позовних вимог Національного університету біоресурсів і природокористування України.

Суд першої інстанції порушив порядок повідомлення учасників, через, що останні були позбавлені права брати участь у судовому засіданні.

21 січня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_14 і ОСОБА_17 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга прокуратури мотивована тим, що оскільки припинення права постійного землекористування НДГ «Ворзель» НАУ повинно здійснюватись власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, суд встановив факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. За вказаних обставин висновок суду першої інстанції про те, що прокурор та позивачі звернулись до суду з пропуском строку позовної давності щодо вимог до ОСОБА_14 і ОСОБА_17 є неправильним. Прокурор вказує, що частина перша статті 261 ЦК України визначає моментом початок перебігу позовної давності момент, коли особа безпосередньо довідалась про порушення права і про особу порушника, без якої є неможливим вжиття заходів реагування в судовому порядку, оскільки за таких обставин без визначення відповідача і правових підстав для позову, є неможливим звернення до суду. За таких обставин висновки суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності у 2008-2012 роках не ґрунтуються на вимогах законодавства та не підтверджуються наявними матеріалами справи, оскільки вони не містять доказів інформування ані прокурора, ані визначених ним позивачів - МОН України, ГУ Держгеокадастру та Університету, які взагалі не були учасниками спірних правовідносин, про факти порушень законності при прийнятті оскаржуваних рішень усупереч встановленому законодавством порядку. Звертає увагу на те, що жодних доказів своєчасного виявлення органами державного контролю зазначених у позові порушень та інформування про такі порушення прокурора чи визначених ним позивачів в матеріалах справи немає, як і немає доказів про реальну можливість раніше з?ясувати достовірні дані про факт незаконного відчуження спірної землі та про осіб-порушників, у тому числі через відсутність будь-яких дій щодо освоєння спірних земель їх першими й наступними набувачами з моменту виділення землі і до цього часу.

Прокурор також вказує, що у спірних правовідносинах має бути враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладено в постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15 про те, що неправильними є висновки судів про обізнаність держави через утворені нею органи з фактом правопорушення з моменту його вчинення, оскільки закон пов?язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи порушення, а з часом, коли в дійсності стало відомо про порушення закону та у зв?язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів (зокрема після проведеної перевірки). Згідно з правовими позиціями Великої палати Верховного Суду, зроблених у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15 та Верховного Суду, зробленої у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 369/9900/16 для початку відліку строку позовної давності необхідно встановити поінформованість саме уповноваженого, а не будь-якого іншого органу з системи органів державної виконавчої влади.

Прокурор також вказує на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин правових висновків, зроблених Верховним Судом у справах № 367/6105/16-у і № 367/2271/15-ц в контексті розгляду питання наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовних вимог у цій справі. Також звертає увагу на обґрунтованість втручання держави у право володіння відповідачів спірним земельними ділянками, оскільки повернення державі незаконно оформлених у приватну власність земельних ділянок державного вищого навчального закладу, не порушує баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини.

16 січня 2025 року ОСОБА_15 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до нього та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_15 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

21 січня 2025 року ОСОБА_4 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_11 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до нього та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_11 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

21 січня 2025 року ОСОБА_5 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

21 січня 2025 року ОСОБА_6 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

21 січня 2025 року ОСОБА_7 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до нього та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_7 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

21 січня 2025 року ОСОБА_8 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_8 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_10 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_10 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_9 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_9 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_12 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_12 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_13 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до нього та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_13 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до нього та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_16 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_16 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

20 січня 2025 року ОСОБА_3 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог до неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_29 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незаконність рішення Бучанської міської ради. Суд першої інстанції під час прийняття рішення неправильно застосував положення ЦК України, які регулюють можливість витребування майна від особи, яка є добросовісним набувачем. Добросовісність набуття спірних земельних ділянок у власність була досліджена Верховним Судом у справах № 367/6105/16-ц, № 367/2271/15-ц. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права що регулюють строк позовної давності. Оскільки Університет не органом державної влади і не є суб?єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Університету є безпідставним, а тому заява, подана в інтересах Університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого заявника про дату, час і місце розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Бучанська міська рада Київської області заперечувала проти доводів апеляційної скарги Київської обласної прокуратури, вважаючи вимоги апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 січня 2025 року витребувано з Ірпінського районного суду Київської області цивільну справу № 367/8162/16-ц.

15 січня 2025 року матеріали справи № 367/8162/16-ц надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_9 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_15 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_15 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_10 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_12 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_12 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_13 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_13 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бучанської міської ради на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року клопотання ОСОБА_29 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_29 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року клопотання ОСОБА_16 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_16 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року клопотання ОСОБА_11 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_11 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року клопотання заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі МОН України, ГУ Держгеокадастру, Університету про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року задоволено, строк поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі МОН України, ГУ Держгеокадастру, Університету на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2025 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

В судовому засіданні прокурор Недвига Н.О. підтримала доводи апеляційної скарги Київської обласної прокуратури та заперечувала проти доводів апеляційних скарг Бучанської міської ради Київської області та відповідачів ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 .

Представник Бучанської міської ради Київської області Резнік М.О. та представник відповідача ОСОБА_15 адвокат Романишен Р.М. заперечували проти доводів апеляційної скарги Київської обласної прокуратури та підтримали доводи своїх апеляційних скарг та доводи апеляційних скарг ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 .

Відповідачі ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися.

ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 звернулися до суду із заявами, в яких просили розглянути справу за їх відсутності.

Судові повістки, які надсилалися ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 ,, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 повернулися до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ..

За правилами частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, урахувавши аргументи, наведені у відзиві Бучанської міської ради Київської області на апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що виконавчим комітетом Бучанської селищної ради Київської області Дослідній станції м`ясного тваринництва у 1993 році видано державний акт серії Б № 087488 на право користування земельною ділянкою площею 270 га для ведення сільського господарства на території Бучанської селищної ради Київської області, що підтверджується копією зазначеного державного акта.

Правонаступником Дослідної станції м`ясного тваринництва є навчально-дослідне господарство «Ворзель» Національного аграрного університету (на момент розгляду справи - відокремлений підрозділ НУБіП «Навчально-дослідне господарство «Ворзель» і постановою Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2008 року № 945 Національний аграрний університет перейменовано в Національний університет біоресурсів і природокористування України).

Згідно з листом, адресованим голові Бучанської міської ради від 27 грудня 2007 року № 3913, вчена рада Національного аграрного університету, розглянувши лист Бучанської міської ради від 14 грудня 2007 року № 04-09/1054, погодила передачу земельної ділянки площею 24 га у мікрорайоні «Рокач» із землекористування НДГ «Ворзель» НАУ до земель запасу м. Бучі.

За рахунок указаних земель рішенням Бучанської міської ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 2053/28-73-V передано у власність 24 громадян земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі якого відділом Держкомзему у м. Бучі Київської області видано громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки, зокрема: ОСОБА_18 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0442, державний акт серії ЯЛ № 359200; ОСОБА_19 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0443, державний акт серії ЯЛ № 359202; ОСОБА_20 - площею 0,1000 гa, кадастровий номер :01:132:0444, державний акт серії ЯЛ № 359201; ОСОБА_21 - площею 0,0923 га, кадастровий номер :01:132:0445, державний акт серії ЯЛ № 359203; ОСОБА_22 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0446, державний акт серії ЯЛ № 359204; ОСОБА_24 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0447, державний акт серії ЯЛ № 359199; ОСОБА_23 - площею 0,0923 гa, кадастровий номер :01:132:0465, державний акт серії ЯЛ № 359198; ОСОБА_1 - площею 0,1000 гa, кадастровии номер :01:132:0578, державний акт серії ЯЛ № 359248; ОСОБА_25 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0580, державний акт серії ЯЛ № 359249; ОСОБА_26 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0581, державний акт серії ЯЛ № 359250; ОСОБА_2 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0556, державний акт серії ЯЛ № 360150; ОСОБА_3 - площею 0,1000 гa, кадастровий номер :01:132:0557, державний акт серії ЯЛ № 360151; ОСОБА_4 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0558, державний акт серії ЯЛ № 360152; ОСОБА_5 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0559, державний акт серії ЯЛ № 360153; ОСОБА_6 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0560, державний акт серії ЯЛ № 360154; ОСОБА_7 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0561, державний акт серії ЯЛ № 360155; ОСОБА_8 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0562, державний акт серії ЯЛ № 360156; ОСОБА_9 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0563, державний акт серії ЯЛ № 360157; ОСОБА_12 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0564, державний акт серії ЯЛ № 360158; ОСОБА_10 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0565, державний акт серії ЯЛ № 360159; ОСОБА_27 - площею 0,0949 га, кадастровий номер :01:132:0566, державний акт серії ЯЛ № 360160; ОСОБА_28 - площею 0,1000 гa, кадастровий номер :01:132:0567, державний акт серії ЯЛ № 360161; ОСОБА_11 - площею 0,0858 га, кадастровий номер :01:132:0568, державний акт серії ЯЛ № 360162; ОСОБА_13 - площею 0,0875 га, кадастровий номер :01:132:0569, державний акт cepiї ЯJI № 360163.

За рахунок земель НДГ «Ворзель» НАУ рішеннями Бучанської міської ради № 1347/13-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1452/1-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1893/2-66-У від 27 травня 2010 року, № 1347/24-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1375/9-52-У від 28 травня 2009 року, № 1522/5-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1347/7-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1792/12-63-У від 25 березня 2010 року, № 1558/2-57-У від 29 жовтня 2009 року, № 1375/7-52-У від 28 травня 2009 року, № 1375/2-52-У від 28 травня 2009 року, № 1193/1-46-У від 29 січня 2009 року, № 1140/18-44-У від 25 грудня 2008 року, № 1375/4-52-У від 28 травня 2009 року, № 1347/9-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1522/11-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1245/6-48-У від 26 лютого 2009 року, № 80/7-4-УІ від 24 грудня 2010 року, № 1452/8-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1347/3-51-У від 30 квітня 2009 року, № 1375/11-52-У від 28 травня 2009 року, № 1792/30-63-У від 25 березня 2010 року, № 1650/32-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/30-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/31-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1558/1-57-У від 29 жовтня 2009 року, № 1452/7-55-У від 27 серпня 2009 року, № 1650/15-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1650/35-59-У від 24 грудня 2009 року, № 1708/4-61-У від 28 січня 2010 року, № 1522/4-56-У від 24 вересня 2009 року, № 1745/4-62-У від 25 лютого 2010 року, № 1708/13-61-У, № 1957/1-68-У від 29 липня 2010 року, № 294/1-11-УІ від 23 червня 2011 року, № 1957/13-68-У від 29 липня 2010 року, № 1957/17-68-У від 29 липня 2010 року, № 582/10-22-УІ від 23 лютого 2012 року, № 496/15-19-УІ від 22 грудня 2011 року, № 711/11-26-УІ від 31 травня 2012 року, № 496/16-19-УІ від 22 грудня 2011 року, № 1708/10-61-У від 28 січня 2010 року передано у власність 42 громадянам земельні ділянки площею по 0,1 га для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у м. Буча, на підставі яких відділом Держкомзему у м. Бучі Київської області видано громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки, зокрема: ОСОБА_30 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0380, державний акт серії ЯК № 877305; ОСОБА_31 - площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:132:0381, державний акт серії ЯК № 152314.

З інформації відділу Держкомзему у м. Бучі від 11 червня 2015 року № 10-1029-0.3-247/2-15 відомо, що ОСОБА_16 придбала земельні ділянки за кадастровими номерами :01:132:0580 і :01:132:0581.

З інформаційних довідок з державного реєстру прав нерухоме майно № 40320405, № 40321406, № 40334147, № 40334615 відомо, що земельні ділянки з кадастровими номерами :01:132:0442 і :01:132:0447 відчужені на користь ОСОБА_14 , а земельні ділянки за кадастровими номерами :01:132:0566 і :01:132:0567 - на користь ОСОБА_17 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:132:0465 площею 0,0923 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2017 року № 2562 ОСОБА_23 відчужив на користь ОСОБА_15 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 травня 2017 року, індексний номер 35157762).

Земельну ділянку з кадастровим номером :01:132:0446 площею 0,1 га на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2017 року № 2559 ОСОБА_22 відчужив на користь ОСОБА_15 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 травня 2017 року, індексний номер 35158238).

Земельну ділянку з кадастровим номером :01:132:0445 площею 0,0923 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2017 року № 2565 ОСОБА_21 відчужила на користь ОСОБА_15 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 травня 2017 року, індексний номер 35157542).

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:132:0444 площею 0,1 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2017 року № 2571 ОСОБА_20 відчужила на користь ОСОБА_15 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 травня 2017 року, індексний номер 35158120).

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:132:0443 площею 0,1 га на АДРЕСА_3 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2017 року № 2568 ОСОБА_19 відчужила на користь ОСОБА_15 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 травня 2017 року, індексний номер 35157961).

ОСОБА_14 і ОСОБА_17 заперечуючи проти заявлених вимог просили застосувати строк позовної давності.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Щодо доводів апеляційних скарг про неналежне повідомлення про дату, час і місце засідання суду.

Надаючи оцінку вказаним аргументам апеляційних скарг, колегія суддів враховує таке.

Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до речення другого частини першої статті 366 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.

Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.

Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка,

а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та іншими нормативними актами, які регулюють її окремі підсистеми. Оголошення про перерву в судовому засіданні мають бути опубліковані протягом двох днів, але не пізніш як за п`ять днів до наступного засідання. Оголошення про виклик відповідача, місцезнаходження якого невідоме, мають бути розміщені не пізніше ніж за десять днів до судового засідання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня

2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

В матеріалах справи містяться оголошення про виклик осіб зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме (т.19 а.с. 4-26).

Як відомо з матеріалів справи, ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 мають зареєстроване місце проживання, адреси яких зазначені в позовній заяві.

Такі ж адреси вказані і у апеляційних скаргах скаргах ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 .

Тобто, зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 є відомим, що виключає можливість застосування частини одинадцятої статті 128 ЦПК України.

Крім того, перевіркою офіційного веб-сайту судової влади України встановлено, що оголошення про виклик ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 про судове засідання, призначене на 19 листопада 2024 року, на офіційному веб-сайті судової влади України - відсутні.

Враховуючи викладене, із матеріалів справи відомо, що справа в суді першої інстанції була розглянута 19 листопада 2024 року за відсутності ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , які не були належним чином повідомлена про час і місце слухання справи відповідно до статей 128-130 ЦПК України.

Розгляд справи за відсутності учасників процесу, щодо яких немає відомостей про їх належне повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.

У пункті 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Аналіз апеляційних скарг ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_29 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 свідчить про те, що заявники обґрунтовують свої (кожен окремо) апеляційні скарги, зокрема тим, що суд першої інстанції не повідомив їх належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вимоги пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України щодо обов?язкового скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, та те, що доводи заявників про неналежне їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення.

Щодо суті заявлених вимог

Установлено, що прокурор визначив декілька позивачів у справі.

Щодо позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави

в особі Національного університету біоресурсів і природокористування України

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (тут і далі -

в редакції, чинній на час звернення позивача до суду). Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність,

а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

З наведених норм випливає, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права.

За висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

В судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді юридичних осіб.

У зв`язку з цим позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а юридичної особи, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах юридичної особи, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема, в особі Національного університету біоресурсів і природокористування України.

Оскільки Національний університет біоресурсів і природокористування України не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Національного університету біоресурсів і природокористування України є безпідставним, а тому позовна заява, подана в інтересах зазначеного університету, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Ураховуючи наведене, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , треті особи: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , Бучанська міська рада Київської області, про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню, а позов в цій частині підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України як такий, що поданий від імені заінтересованої особи, особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Такий висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Аналогічний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №372/4159/18 (провадження № 61-18574св20), від 12 січня 2022 року у справі № 359/9596/15 (провадження № 61-2689св20), від 12 січня 2022 року у справі № 370/430/14-ц (провадження № 61-22408св19).

Аналогічний висновок також зроблено у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 367/2271/15-ц (провадження № 61-3530св21) та від 14 вересня 2022 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 61-6688св21) у яких вирішувався спір за аналогічних правовідносин.

У зв`язку із цим у цій постанові розглядаються лише позовні вимоги прокурора, подані в інтересах держави.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 63 Закону України «Про вищу освіту», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що повноваження власника (власників) щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти реалізуються відповідно до законів.

Частиною другою статті 84 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Частиною першою статті 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з частиною третьою статті 149 ЗК України сільські, селищні ради мають право вилучати земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частиною першою статті 116 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 141 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема й добровільну відмову від права користування земельною ділянкою.

Частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Встановлено, що згідно зі Статутом до складу Університету входить, зокрема, навчально-дослідне господарство «Ворзель», яке є структурним підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України, який у свою чергу є державним вищим навчальним закладом та відноситься до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Згідно з пунктом 1 положення «Про Міністерство освіти і науки України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630, Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 1 Статуту НАУ (правонаступником якого є Університет), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2001 року № 202, який був чинним на момент відмови від права користування спірною земельною ділянкою, він як державний вищий навчальний заклад є юридичною особою та перебуває в управлінні Кабінету Міністрів України.

Пунктами 78, 79 зазначеного Статуту визначено, що майно, закріплене за НАУ (правонаступником якого є Університет), належить йому на праві оперативного управління. Університет користується та розпоряджається зазначеним майном відповідно до законодавства і цього Статуту. Питання вилучення земель, відведених у постійне користування НАУ, правонаступником якого є Університет (в тому числі його навчально-дослідних господарств та дослідних станцій), вирішуються відповідно до Земельного кодексу України.

Оскільки Статут Університету затверджено власником (органом управління) переданого йому в оперативне управління державного майна та у постійне користування земельних ділянок державної власності - Кабінетом Міністрів України, вирішення питання землекористування шляхом добровільної відмови від права користування державними землями не належало до компетенції Університету.

На час прийняття Бучанською міською радою оскаржуваного рішення необхідної згоди органу влади, а саме - Кабінету Міністрів України як власника постійного землекористувача та земельної ділянки не отримано.

Рішення про припинення права постійного користування НДГ «Ворзель» НАУ зазначеною земельною ділянкою, прийняття її до земель запасу Бучанської міської ради та переведення до категорії земель житлової забудови не відповідає вимогам як ЗК України, так і статті 63 Закону України «Про вищу освіту», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, і прийняте органом місцевого самоврядування за межами власних повноважень, наданих йому Конституцією та законами України, оскільки за змістом статті 12 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності і вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, однак не земель державної власності.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що, приймаючи 02 вересня 2008 року рішення № 941-38-У, яким затверджено проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками загальною площею 24 га НДГ «Ворзель» НАУ в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») Київської області, міською радою не враховано положень частини третьої статті 142 ЗК України щодо встановленого законодавством порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок добровільної відмови землекористувача, зокрема не перевірено наявності правових підстав для прийняття такого рішення з урахуванням юридичного статусу землекористувача, положень його правовстановлюючих документів, а також виходячи з належності спірної земельної ділянки до земель державної власності.

Тобто оскільки припинення права постійного землекористування НДГ «Ворзель» НАУ повинно здійснюватися власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано встановив факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня

2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором щодо відчуження рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року

у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року

у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернено увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року

у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, апеляційний суд виходить із такого.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

За обставинами цієї справи, враховуючи усі наведені вище принципи, апеляційний суд дійшов висновку, що витребування на користь держави із володіння ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_29 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 земельних ділянок буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурор не довів, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення земельних ділянок для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права громадян, які законним шляхом добросовісно набули своє майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування.

Хронологія подій, а саме те, що НГД «Ворзель» НАУ добровільно відмовилося від користування земельними ділянками, без погодження такої відмови з Кабінетом Міністрів України, який відповідно до вимог закону та положень Статуту НГД «Ворзель» НАУ мав право погодити відмову від права постійного користування земельною ділянкою, не давало підстав для сумнівів у поінформованих та законослухняних громадян щодо легітимності рішення органу місцевого самоврядування щодо припинення права користування земельними ділянками загальною площею 24 га НГД «Ворзель» громадянам, які у цій справі отримували земельні ділянки на підставі рішень Бучанської міської ради від 21 жовтня 2010 року та від 27 грудня 2012 року у власність для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, мали усі підстави вважати, що такі рішення є дійсними та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікували, що міська рада, передаючи їм ці земельні ділянки, має право нею розпоряджатися, а вони після отримання цих земельних ділянок матимуть змогу мирно володіти своїм майном, позаяк особа, яка отримує земельну ділянку (чи будь-яке інше майно) від держави, не зобов`язана проявляти розумну обачність та здійснювати перевірку повноважень органів держави, зокрема, місцевого самоврядування, щодо розпорядження землею, яка знаходиться на території Бучанської міської ради. При цьому Верховний Суд зауважує, що надані міською радою спірні земельні ділянки не належали до лісового фонду, не знаходилися на прибережних смугах водойм чи у заповідній зоні, де особа повинна була б розуміти, що така земельна ділянка не може бути переданою у приватну власність.

Зазначені обставини вказують на те, що громадяни не могли проявити розумну обачність та не могли знати про те, що земельні ділянки загальною площею 24 га в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») вибули з користування НГД «Ворзель» НАУ з порушенням вимог закону, а Бучанська міська рада своїм рішенням не мала права припинити право користування вказаними земельними ділянками НГД «Ворзель» НАУ.

За викладених обставин Київський апеляційний суд дійшов висновку, що намагання виправити допущену в минулому органом місцевого самоврядування «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних осіб, а отже, порушить справедливий балансу інтересів сторін.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, хоча Бучанською міською радою і порушені вимоги ЗК України щодо порядку припинення права постійного користування земельними ділянками загальною площею 24 га в межах м. Бучі (мікрорайон «Рокач») НГД «Ворзель» НАУ, яке добровільно відмовилося від такого права, але з урахуванням того, що громадяни отримали земельні ділянки та правомірно сподівалися на мирне володіння своїм майном, оцінюючи співвідношення порушених інтересів держави, за захистом яких звернувся прокурор, та наслідки втручання у право на мирне володіння майном, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що з метою дотримання справедливого балансу інтересів сторін у цій справі відсутня легітимна мета втручання у право власності на землю, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Крім цього, висновки зроблені у цій справі є тотожними висновкам, викладеним у постанова Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі

№ 367/2271/15-ц (провадження № 61-3530св21) та від 14 вересня 2022 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 61-6688св21) з подібних правовідносин.

ОСОБА_14 і ОСОБА_17 подали до суду заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову по суті у зв`язку з відсутністю підстав для їх задоволення, питання щодо пропуску строку позовної давності апеляційний суд не перевіряє та не досліджує.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом не повно, допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, ГУ Держгеокадастру до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , треті особи: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , Бучанська міська рада Київської області, про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , Бучанської міської ради Київської області, скасування рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року та ухвалення у справі нового рішення про відмову в задоволення позову в частині, понесені вказаними заявниками судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід стягнути з Київської обласної прокуратури на їх користь.

Оскільки часткове задоволення апеляційної скарги заступника прокурора Київської області не вплинуло на обсяг вирішених позовних вимог, питання щодо розподілу понесених прокуратурою судових витрат зі сплати судового збору апеляційний суд не вирішує.

Керуючись статтями 257, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Національного університету біоресурсів і природокористування України задовольнити частково.

Апеляційні скарги ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , Бучанської місьої ради Київської області - задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2024 року скасувати.

Позов першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Національного університету біоресурсів і природокористування України - залишити без розгляду.

В задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління Держгеокадастру у Київській області - відмовити.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_3 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_4 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_5 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_6 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_7 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_8 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_9 2903,43 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_10 2903,43 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_11 2493,99 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_12 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_13 2543,01 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_15 13990,47 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_16 2903,50 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь Бучанської міської ради Київської області 54212,43 грн судових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна