Справа № 286/2678/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І. ,

з секретарем судового засідання Щипською І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів , -

В С Т А Н О В И В:

04.07.2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на працездатну особу, мотивуючи тим, що спільно проживала з відповідачем як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 2018 року по 2023 рік; спільне проживання припинено в серпні-вересні 2023 року; спільне майно розділено ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 06.06.2024 року у справі № 286/4138/23; за час спільного проживання позивачка стала інвалідом 1 групи, що підтверджується довідкою МСЕК, відтак, на підставі ст.ст.3, 74, 75, 76, 80 СК України бажає стягувати з відповідача аліменти на своє утримання. У позові заявила про розгляд справи без її участі.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що позивач отримує гідну пенсію по інвалідності у розмірі близько 22000 грн., що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність ( згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» - 2361 грн.), тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч.4 ст.75 СК України; позивачем не долучено до позову жодного доказу про її матеріальний стан, в тому числі довідок Пенсійного фонду України про розмір пенсії, довідки ГУ ДПС у Житомирській області про її доходи та інше, які б дійсно доводили факт потреби у наданні їй матеріальної допомоги та відсутності у неї доходу; відповідач є непрацюючим пенсіонером, і окрім пенсії в розмірі 6582,42 грн., більше доходу немає.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із заяв по суті спору, сторони спільно проживали як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з 2018 по 2023 рік.

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 74 СК України передбачено право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Так, згідно ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У відповідності до ч.2 ст.74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). Тобто на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Овруцького районного суду від 06.06.2024 року у справі № 286/4138/23 затверджено мирову угоду, укладену 06.06.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розподілено між сторонами спільне майно, провадження у справі закрито.

Позивачка вважає, що на правовідносини жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, також поширюються і інші положення Сімейного кодексу України про подружжя, зокрема щодо прав і обов`язків подружжя по утриманню. Однак, таке твердження є помилковим, так як наведеного прямо в Сімейному кодексі України не закріплено, а норми закону розширеному тлумаченню не підлягають.

Так, у главі 9 Сімейного кодексу України закріплено положення щодо прав і обов`язків подружжя по утриманню.

За положеннями частин 2-4 статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу, якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 13.04.2016 року у справі № 6-3066цс15, від 16.08.2017 року у справі № 6-1111цс17, від 28.03.2018 року у справі № 296/5385/17 (провадження № 61-4187св 18), від 11.10.2018 року у справі № 161/16931/16-ц (провадження № 61-23149св18).

Судом встановлено, що позивачка стала інвалідом I групи Б у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із аварією на ЧАЕС, з 07.11.2018 року, тобто є непрацездатною в розумінні ч.3 ст.75 СК України, однак ніколи не перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а спільно проживала з ним без реєстрації шлюбу. На час звернення до суду позивачка отримувала пенсію по інвалідності 1 групи потерпілого від аварії на ЧАЕС, однак доказів про розмір своєї пенсії суду не надала, що позбавляє суд можливості достовірно встановити чи потребує позивачка матеріальної допомоги. З огляду на викладі обставини позивачку не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги, в розумінні ч.4 ст.75 СК України. Водночас, відповідач, на час звернення до нього з позовом, досяг пенсійного віку (повних 62 роки) і також є непрацездатним в розумінні ч.3 ст.75 СК України, щомісячно отримує пенсію за віком в розмірі 6582,42 грн. і інших доходів немає, а тому не спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання іншої особи.

З огляду на викладене в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.10.2025 року.

Суддя: В. І. Вачко