Справа №: 343/730/25
Провадження №: 2/343/455/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 жовтня 2025 року м. Долина
Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:
судді Монташевич С. М.,
з участю: секретаря судового засідання - Шикор Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 343/730/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,
Стислий виклад позиції сторін та третьої особи:
адвокат Кобилинець Т.В. від імені ОСОБА_1 подала вказану вище позовну заяву, в якій просить встановити факт самостійного утримання та виховання її довірителем дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які не досягли 18 років, а також стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання вказаних дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з мометну пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги мотивує тим, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. У них народилися ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2025, суд розірвав між сторонами шлюб, малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишив проживати з батьком. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час винесення рішення суду досягла 14 років, тому могла самостійно визначати місце свого проживання.
Діти на даний час проживають з батьком. Відповідачка ж не виконує своїх батьківських обов`язків щодо їх виховання та забезпечення необхідних умов життя. Оскільки мама не виконує своїх материнських обов`язків, батьку необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей, що буде беззаперечним доказом при необхідності звернення до суду із вимогами про позбавлення її батьківських прав, якщо вона не змінить своєї поведінки. Відповідачка самоусунулась від виховання дітей, не цікавиться ними, не телефонує, не провідує їх, не спілкується з ними, не приділяє їм належної уваги.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представниця - адвокат Кобилинець Т.В. подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, розгляд справи просила проводити за їх відсутності. Не заперечила проти заочного розгляду справи.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, хоча була повідомлена у встановленому законом порядку про день, час та місце розгляду справи, шляхом направлення рекомендованих поштових відправлень за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 41), одні з яких повернулися на адресу суду з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 52-53, 59-60, 61-62), а останнє вручене, що підтверджується рекомендованим поідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 65). Також суд повідомляв відповідачу про розгляд справи і на офіційному сайті "Судова влада України" (а.с. 58). Відзиву на позов та будь-яких заяв та клопотань суду не подавала.
Представниця третьої особи - Служби у справах дітей Долинської міської ради в судове засідання не з`явилася, подала заяви, в яких просила проводити розгляд справи за їх відсутності, до якої долучила акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.
Спір між сторонами не вирішений.
Заяви та клопотання сторін, третьої особи, процесуальні дії у справі:
згідно з ухвалою від 16.04.2025, суд відкрив провадження у справі та призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
02 червня та 13 червня 2025 року представниця третьої особи скерувала до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Згідно з ухвалою від 16.06.2025, суд закрив підготовче провадження, справу призначив до судового розгляду.
08 серпня 2025 року представниця третьої особи подала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
15 жовтня 2025 року представниця позивача подала заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідачка відзиву, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача та будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань суду не подавала.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ухвалою від 15.10.2025, суд постановив провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
При цьому з урахуванням того, що завершення розгляду справи відбулося за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення, що відповідає вимогам ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України та не є порушенням прав сторін щодо участі у розгляді справи, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11.
Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин:
згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 25.12.2007, сторони зареєстрували шлюб 25.12.2007 (а.с. 14).
У батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , про що свідчать свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 02.09.2010 та серії НОМЕР_3 від 17.03.2015 (а.с. 15, 16).
Згідно з постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08.11.2024, суд притягнув ОСОБА_2 до адміністратвиної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, оскільки вона ухилилася від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (13 та 15 жовтня розпивала алкогольні напої, залишивши дітей без догляду, чим порушила вимоги ст. 150 СК України) (а.с. 23-24).
Відповідно до рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2025, суд розірвав шлюб між сторонами, малолітнього сина ОСОБА_4 залишив проживати з батьком (а.с. 17-20).
Як слідує з довідки № Р/843 від 22.05.2025, діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають на утриманні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 35).
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21.05.2025, який складений комісією Служби у справах дітей Долинської міської ради, за результатами обстеження умов проживання ОСОБА_1 комісія встановила, що батьоко ОСОБА_5 працевлаштований, проживає спільно з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , займається їх утриманням і вихованням. Батько створює належні умови для проживання та виховання дітей. Зі слів обстежуваного, ОСОБА_2 проживає окремо, неналежним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання та виховання дітей (а.с. 48 звор. - 49).
Між сторонами виник спір щодо необхідності встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітніх дітей, а також стягнення з відповідачки на них аліментів.
Оцінка суду та норми права, які застосував суд:
враховуючи позицію позивача та третьої особи, дослідивши письмові докази, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків.
Щодо вимоги про встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітніх дітей:
статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1-4 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до ст. 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тому смерть, до прикладу, одного з батьків дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Або, як передбачено ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Із наведеного вище слідує, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.
Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.
Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/5972/22 у постанові від 11 вересня 2024 року.
Як установив під час розгляду справи суд, шлюб між сторонами розірвано, малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з батьком, на утриманні якого також перебуває дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дійсно, як слідує з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 притягувалась до адміністратвиної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, оскільки вона ухилилася від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 проживає окремо, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання та виховання дітей.
Однак, той факт, що мати проживає окремо, не знімає з неї обов`язок брати участь у вихованні та утриманні дітей, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у їх вихованні.
Крім того, за відсутності спору між батьками з питань виховання дитини, вони не позбавленні права укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини у порядку ст. 157 СК України.
Водночас, суд не встановив обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що мати дітей не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дітей чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно них.
Натомість під час розгляду справи установлено, що мати неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є померлою, не позбавлена батьківських прав, не визнана зниклою безвісті або безвісно відсутньою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, не є тяжко хворою, не знаходиться в полоні, на окупованій території, внаслідок чого не може взагалі брати участь у їх вихованні чи має реальні перешкоди щодо виховання дітей. Долучені ж до матеріалів справи на підтвердження позовних вимог докази, у тому числі акт обстеження, висновок якого прийнято зі слів обстежуваного позивача по справі, де зокрема зі слів останнього встановлено про те, що ОСОБА_2 проживає окремо, дані про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, підтверджують тільки факт окремого проживання відповідачки від сім`ї та її ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання неповнолітніх дітей, які мали разовий характер, а саме в 2024 році, та не є належними доказами того, що існують обставини, за яких матір не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дітей чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей.
Таким чином, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, надаючи оцінку поданим позивачем доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд уважає, що докази на підтвердження факту одноосібного виховання та утримання ОСОБА_1 дітей є непереконливими та у своїй сукупності недостатніми аби суд констатував, що відповідачка ОСОБА_2 умисно не бере участі у вихованні та утриманні неповнолітніх дітей та що існують обставини, що мати дітей не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно них, і, як наслідок, позивач вимушений здійснювати їх виховання та утримання одноосібно, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо вимоги про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, суд зазначає, що, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Суд уважає доведеними доводи позивача про те, що неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з ним. Відповідачка проживає окремо, участь в утриманні дітей не бере, тому він просить стягувати з неї аліменти в розмірі 1/3 частки від її заробітку, які забезпечать регулярне щомісячне утримання дітей.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів слід задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України, відсутність інших документально підтверджених утриманців у відповідачки, її стан здоров`я, працездатний вік, тому вважає, що аліменти у вказаному розмірі є гарантованими, справедливими, розумними та необхідними для забезпечення гармонійного розвитку дітей.
Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.
Таким чином, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини слід задовольнити частково.
Розподіл судових витрат:
беручи до уваги, що, згідно із положеннями ст. 141 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір", позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні позову до суду щодо стягнення з аліментів, судовий збір у розмірі 1211,20 грн слід стягнути з відповідачки на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 264, 265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, про стягнення аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини задовольнити частково.
Проводити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стягнення аліментів розпочати з 15 квітня 2025 року та проводити до досягнення дітьми повноліття.
Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти на іншу дитину стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

В задоволенні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, місцезнаходження: м. Долина, просп. Незалежності, 5 Калуського району Івано-Франківської області, .

Суддя С.М.Монташевич