ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7908/25 Справа № 185/7309/23 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В..

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію (суддя першої інстанції Юдіна С.Г.),

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року Комунальне підприємство «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради звернулось до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за спожиту теплову енергію з урахуванням індексу інфляції та пені в сумі 32124,63 грн., з яких: основана заборгованість за теплову енергію 20000 грн., інфляційні втрати 10311,89 грн., 3% річних 1613,16 грн., пенія 199,58 грн.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року заяву про про перегляд заочного рішення суду від 15 вересня 2023 року залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду, відповідачами була подана апеляційна скарга, в якій вони зазначили, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції взагалі не розбирався по суті спору не дослідив усі наявні факти та обставини, не дослідив об`єктивно усі письмові докази. Не надав нам можливості надати пояснення та не звернув увагу на практику інших судів в аналогічних спорах та постановив безпідставне, необгрунтоване та абсурдне рішення суду.

Зазначає, що почали користуватися квартирою з 02 квітня 2008 року, коли стали власниками житла, а не з 01.01.2002 року, як вказано в позові.

Відповідачі просили застосувати позовну давність, скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження,з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить 32124,63 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3028х30=90840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що Комунальне підприємство «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради, відповідно до "Правил з надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, надає теплову енергію населенню міста Павлограда Дніпропетровської області для потреб опалення, в обсязі передбаченому нормативно-правовими актами.

Відповідач є споживачем послуг з центрального опалення що надаються за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачі за користування тепловою енергією мають заборгованість за період з 01.01.2002 року по 01.05.2023 року з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені в сумі 32124.63 грн., яку в добровільному порядку не сплачують.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий суд входив з того, що відповідачі наявну заборгованість у добровільному порядку не сплачують.

Апеляцйний суд частково погоджується з вказаним висновком суду першої інсанцїі.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За змістом ст.ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживач зобов`язаний сплатити послуги з постачання теплової енергії, якими він фактично користувався.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про теплопостачання" оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Відповідно до п.20 "Правил з надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до пункту 6 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, виконавець забезпечує постачання теплової енергії у відповідній кількості та якості, що забезпечує надання послуги встановленим нормативам, до межі зовнішніх інженерних мереж постачання послуги виконавця та внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку (будівлі).

КП «Павлоградтеплоенерго» ПМР забезпечує постачання теплоносія з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску лише до зовнішньої поверхні стіни будівлі.

Таким чином, КП «Павлоградтеплоенерго» ПМР виконує свої зобов`язання та забезпечує надання послуги відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 5 Порядку обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 15 серпня 2018 року № 219, обслуговування систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води в межах житлового (нежитлового) приміщення від точки приєднання здійснюється його власником (співвласниками).

Згідно з пунктом 12 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, обов`язок щодо забезпечення готовності до надання послуги внутрішньобудинкових систем, що розташовані в будівлі (зокрема багатоквартирному будинку), приміщенні, споруді і призначені для надання послуги, покладається на власника такої будівлі (співвласників багатоквартирного будинку), приміщення, споруди, якщо зазначений обов`язок не покладено на управителя, виконавця за індивідуальним договором (із здійсненням обслуговування і проведенням поточного ремонту внутрішньобудинкової системи теплопостачання) чи іншу особу відповідно до договору.

З матеріалів справи вбачається, що Комунальне підприємство «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради, відповідно до "Правил з надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, надає теплову енергію населенню міста Павлограда Дніпропетровської області для потреб опалення, в обсязі передбаченому нормативно-правовими актами.

Відповідач є споживачем послуг з центрального опалення що надаються за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачі за користування тепловою енергією мають заборгованість за період з 01.01.2002 року по 01.05.2023 року з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені в сумі 32124.63 грн., яку в добровільному порядку не сплачують.

У даному випадку між позивачем та відповідачами склалися фактичні договірні відносини, за якими у житло, в якому зареєстровані відповідачі, надавалися житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії, нарахування плати за які здійснювалися позивачем відповідно до тарифів, встановлених та затверджених рішеннями міської ради і постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Відповідно до п.7 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.

Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

Укладення публічного договору приєднання врегульованого ст. 633 Цивільного Кодексу України та Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно з ч. 5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Текст такого договору було розміщено 27 вересня 2021 року на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування (https://pavlogradmrada.dp.gov.ua), у зв`язку з чим з 28 жовтня 2021 року вказаний договір вважається укладеним.

Отже, 28 жовтня 2021 року між КП «Павлоградтеплоенерго`ПМР та відповідачами було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання теплової енергії.

У даному випадку між позивачем та відповідачами склалися фактичні договірні відносини, за якими у житло, в якому зареєстровані та проживають відповідачі, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися КП «Павлоградтеплоенерго» ПМР відповідно до тарифів, встановлених та затверджених розпорядженнями Київської міської державної адміністрації.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Разом із тим, відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності та вказано на те, що вони не погоджуються із заявленими вимогами в частині стягнення заборгованості з 01.01.2002 року по 01.05.2023 року у розмірі 32124,63 грн., оскільки фактичними користувачами квартири вони стали згідно договору купівлі-продажу від 02.04.2008 року, та вважають що борги попередніх власників сплачувати неповинні.

З позову вбачається, що вимоги про стягнення заборгованості позивачем пред`явлені за період з 01 січня 2002 року по 01 травня 2023 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами ст.ст.260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року по справі №127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або, з його згоди іншою особою, основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Матеріалами справи встановлено, що згідно п.4 договору купівлі-проджау квартири від 02.04.2008 року покупець гарантує той факт, що усі заборгованості по комунальним платежам в сумі 1602,02 грн будуть сплачені ним самостійно після підписання та нотаріального посвідчення цього договору, тобто покупець добровільно взяв на себе обов`язок щодо погашення наявної заборгованості.

Згідно наявного розрахунку заборгованості за теплову енергію, відповідачами сплачувалась заборгованість за попередних власників та у подальшому також сплачували за отриманні послуги, щодо теплопостачання, а отже колегія суддів вважає, що відповідачами було визнано борг та у подальшому він сплачувався і позовна давність у даному випадку не може бути застосовано, оскільки наявний розрахунок не містить відмомстей, що відповідачами більше трьох років не здійснювалась оплата за теплову енергію.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідачами здійснювались платежі саме за спожиту ними теплову енергію, а не погашення боргу, належними доказами не підтверджено.

Також слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із відповідним заявами щодо списання заборгованості.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення заборгованості з відповідачів на користь Комунального підприємства заборгованості за теплову енергію, оскільки така заборгованість підтверджена належними доказами та належними доказами не спростована.

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляції, 3% річних, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимогст. 625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №922/175/18 зазначено, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст.549 цього Кодексу.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі № 6-42цс11).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану»до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 06 березня 2022 року і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Разом з тим вимоги позивача про стягнення з відповідачів пені у розмірі 199,58 грн та 3% річних у розмірі 1613,16 грн задоволенню не підлягають, а вимоги позивача, щодо стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню лише за період з 01.11.2020 року по 24.02.2022 року у розмірі 8653,28 грн, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», визначено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні», Кабінет Міністрів України установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» 3% річних у розмірі 1613,16 грн., пені у розмірі 199,58 грн. та інфляційних втрат у розмірі 10311,89 грн підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення у відповідній частині, яким стягнути з відповідачів на користь позивача 8653,28 суму інфляційних втрат, в іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради, 3 % річних у розмірі 1613,16 грн, пені у розмірі 199,58 грн., та інфляційних втрат у розмірі 10311,89 грн., скасувати та ухвалити в цій чатсині нове, яким стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради інфляційні втрати у розмірі 8653,28 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В Агєєв

Т.В. Космачевська