КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/2938/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12413/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, в якій просив встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала з моменту народження, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1927 року в с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області, тобто на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (а.с. 1-12).

На обґрунтування заяви зазначав, що планує звернутись з метою набуття громадянства України до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою про оформлення набуття громадянства України.

ОСОБА_1 вже звертався до ДМС України із звернення щодо набуття громадянства, але йому було роз`яснено про необхідність подачі документів, які підтверджують родинні стосунки, у випадку відсутності документів -рішення суду.

Вказував, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є прабабусею ОСОБА_1 , яка народилась на території Зміївського повіту (з 1923-району), Харківської губернії. Померла прабабуся в місті Костанай, Казахстан. Надані відомості з архівних довідок свідчать про те, що прабабуся заявника постійно проживала на території села Шелудьківка, Зміївського повіту (з 1923 року - району), Харківської губернії (з 1933 року - області), тобто на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», з народження 1903 року і до 1927 року (1-12).

24.04.2025 року від представника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області - Вахненко С.В. надійшли пояснення у справі, в яких останній просив заяву залишити без задоволення, посилаючись на те, що заявник не надав належних доказів, які б могли підтвердити встановлення вказаного юридичного факту (а.с. 59-65).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 81-86).

Не погодившись з рішенням районного суду, 27 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Слободянін М.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким встановити факт що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала з моменту народження, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1927 року в с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області, тобто на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (а.с. 90-98).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

На думку заявника, ним було надано всі наявні у нього належні і допустимі докази, які підтверджують факт проживання прабабусі заявника ОСОБА_2 на території Зміївського повіту (з 1923-району), Харківської губернії, тобто на території України, з народження 1903 року і до 1927 року (а.с. 90-98).

23 червня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області - Адамишина А.В., в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 120-123).

10 липня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_1 - адвокат Слободянін М.В., в якій останній підтримував апеляційну скаргу (а.с. 129-130).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Слободянін М.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи Вахненко С.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Заявник ОСОБА_1 до суду не прибув, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердив в суді його представник - адвокат Слободянін М.В. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 138, 146)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив того, що заявник не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 , прабабуся заявника, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 1927 року постійно проживала в с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області, тобто на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України.».

Колегія суддів не погодилась з таким висновком, врахувавши наступне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

В порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Такий висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №755/13027/18 та від 16 червня 2021 року у справі №597/971/17.

Отже, законом передбачена можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти народження на території України, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до ст.ст. 5, 6 вищевказаного Закону України "Про правонаступництво України", Державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України. Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №522/9243/20.

Виходячи з наведеного, однією з умов набуття громадянства України за територіальним походженням є факт народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», самого заявника або близького родича.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001(в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено, зокрема, Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Відповідно до положень пункту 28 вищевказаного Порядку, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також:

а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Відповідно до положень пункту 29 вищевказаного Порядку, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також:

а) документ, що підтверджує факт постійного проживання діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином встановлення факту постійного проживання на території України породжує для іноземця юридичний наслідок у виді реєстрації громадянином України за умови подання такою особою зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Республіки Казахстан (а.с. 20-21).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився в м. Костанай, Казахської Радянської Соціалістичною Республіки, батьками записані: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану апарату акіма м. Костанай 20.07.2020 року (а.с. 22).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрований 28.08.1981 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого в м. Костанай 28.08.1981 року, актовий запис №1470 (а.с. 23-24).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_3 , виданого РАЦС м. Костанай, батьками записані: ОСОБА_7 , 1931 р.н., та ОСОБА_8 , 1933 р.н. (а.с. 26-27), шлюб між якими був укладений 30.07.1952 року, що підтверджується копією свідоцтв про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого міським РАЦС м. Костанай 30.07.1952 року, актовий запис №344 (а.с. 28-29).

ОСОБА_9 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Костанай, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого повторно міським РАЦС міста Костанай 30.08.1950 року, актовий запис №1094, батьками якої записані: ОСОБА_10 (українець) та ОСОБА_2 (українка) (а.с. 30-31).

Шлюб між ОСОБА_11 , 1903 р.н. та ОСОБА_12 , 1903 р.н., зареєстрований 07.05.1921 року, актовий запис №55, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 , виданого в с. Шелудьківка, Зміївського району повторно 08.12.1965 року (а.с. 32-33).

Відповідно до архівної довідки Державного архіву Харківської області № 01-44/2142 від 27.09.2024 року, в архівному фонді Відділи записів актів громадського стану районних відділень Управління НКВС УРСР по Харківський області у книзі реєстрації актів про шлюб по Шелудьківській сільській раді Зміївського району за 1921 рік є запис від 07.05.1921 року (реєстраційний номер 55) про шлюб рос. ОСОБА_13 », ІНФОРМАЦІЯ_5 та рос. ОСОБА_2 , 1903 р.н. У графі «Прізвище після шлюбу» вказано: він, вона « ОСОБА_2 » (а.с. 39).

В 1925 році в с. Шелудьківка, Зміївський район, Харківська обл., у ОСОБА_11 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_16 , що підтверджується копією витягу про народження №31, виданою Шелудьківською сільською радою 13.02.1925 року, а в 1927 році донька - ОСОБА_17 (а.с. 35-36).

У виписці про народження ОСОБА_16 , та свідоцтві про народження ОСОБА_17 місце народження вказане с. Шелудьківка, Зміївський район, Харківська область (а.с.45-47).

Згідно архівної довідки Державного архіву Харківської області №01-44/2143 від 27.09.2024 року вказано, що в архівному фонді Харківської духовної консисторії в метричній книзі Миколаївської церкви слободи Шелудьківка Зміївського повіту Харківської губернії за 1903 рік є запис №4 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 та хрещення ІНФОРМАЦІЯ_1 «ОСОБА_2», батьки якої: « ОСОБА_18 , крестьянинь ОСОБА_24 и законная его жена ОСОБА_21 , православные». У вищевказаній метричній книзі у графі «Звание, имя, отчество и фамилия восприемников» вказано «Той же слободы крестьяне ОСОБА_22 и ОСОБА_23 » (а.с. 40).

Як вбачається з архівної довідки Державного архіву Харківської області №01-44/2145 від 27.09.2024 року, в архівному фонді Відділи записів актів громадянського стану районних відділень Упраління НКВС УРСР по Харківській області у книзі реєстрації актів про шлюб по Шелудьківській сільській раді Зміївського району за 1927 рік є запис від 19.04.1927 року (реєстраційний номер 81) про народження ІНФОРМАЦІЯ_6 « ОСОБА_17 », батько якої « ОСОБА_11 », 23 років, українець, мати - « ОСОБА_2 », 23 років, українка» (42).

Як вбачається з архівної довідки Державного архіву Харківської області від 04.11.2025 року № 01-44/4387-4389, в архівному фонді Відділи записів актів громадянського стану районних відділень Упраління НКВС УРСР по Харківській області у книзі реєстрації актів про народження по Шелудьківській сільській раді Зміївського району Харківської округи за 1927 рік є запис від 19 квітня 1927 року (реєстраційний номер 81) про народження про народження ІНФОРМАЦІЯ_7 « ОСОБА_17 » (так у документі), батько якої « ОСОБА_11 » (так у документі), 23 років, українець, мати - « ОСОБА_2 » (так у документі), 23 років, українка». У даному актовому записі у графі: «відомості про батьків: «як здобуває прожиток (з якої саме роботи, ремества, промислу, посади, чи з прибутків од майна або живе коштами рідні, держави та інш.) вказано: «хлебопашество» (так у документі). У графі: «де служить (назва підприємства або установи) чи господарює у себе?» вказано: «В своем хозяйстве»(так у документі). У графі: «Становище в зайнятті, що дає прожиток» вказано: «хазяїн, хазяйка» (так у документі). Підстава: ф.Р.-6531, оп. 85, спр. 121, арк. 81-81зв. (а.с. 140-145).

Звертаючись до суду з вказаною заявою, ОСОБА_1 посилався на те, що встановлення факту, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала з моменту народження, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1927 року в с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області, тобто на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», йому необхідно для набуття (оформлення) громадянства України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що беззаперечно доведеним у цій справі є факт, постійного проживання прабабусі заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області, тобто на території, що входила на час її постійного проживання до Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР - 06 січня 1919 року), що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Отже, заявник надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла - ІНФОРМАЦІЯ_9 , прабабуся заявника ОСОБА_1 , в період з 1919 року по 1927 року постійно проживала в с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області, тобто на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів визнала помилковими.

Врахувавши вищевказані обставини і докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити частково.

Встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (померла - ІНФОРМАЦІЯ_9 ), з 1919 року до 1927 року в с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області, на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 листопада 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов