ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9114/25

Провадження № 22-ц/820/2098/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Янчук Т.В.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником Хейнісом Олександром Григоровичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 липня 2025 року (суддя Карплюк О.І.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

В квітні 2025 року ТОВ «Споживчий Центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначалось, що 18.05.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №18.05.2024 -100001418. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 18000 грн строком на 140 днів.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі перерахувавши позичальнику кошти у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача за реквізитами електронного платіжного засобу споживача НОМЕР_1 .

У свою чергу відповідач свої зобов`язання за договором не виконує належним чином, у зв`язку з чим, станом на 02.04.2025 утворилася заборгованість у розмірі 55800 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18000 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 25200 грн, комісії 3600 грн, неустойки 9000 грн.

Враховуючи викладене, ТОВ «Споживчий Центр» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 18.05.2024-100001418 від 18.05.2024 у розмірі 55800 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 липня 2025 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором в сумі 55800 грн та судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника Хейніса О.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Зазначає, що пропозиція укласти кредитний договір підписана зі сторони клієнта за допомогою електронного підпису А225 на першій сторінці договору та Е225 на кожній сторінці договору та у кінці договору. Це, на думку скаржника, свідчить про те, що договір міг бути підписаний іншими особами або взагалі не підписаний належним чином. А тому, вважає, що відповідач немає зобов`язань перед позивачем щодо сплати заборгованості за кредитним договором №18.05.2024-100001418

Вказує, що позивач не надав до суду жодного первинного банківського документу, який відповідає статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», тому у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено у повному обсязі у зв`язку із відсутністю доказів видачі кредитних коштів.

Вважає, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Тобто, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Отже, стягнення комісії в сумі 3600 грн, на думку відповідача, є незаконним.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що стягнення неустойки в сумі 9000 грн є незаконним, з огляду на те, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Споживчий центр» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що відповідач не надав доказів, які б підтверджували не укладення та не виконання умов кредитного договору. Водночас, позивачем ще при подачі позову було заявлено клопотання про витребування доказів щодо інформації від банку про отримання кредитних коштів.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення отриманих кредитних коштів.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись в повній мірі з таких підстав.

Встановлено, що 18 травня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» було укладено кредитний договір (оферти) №18.05.2024-100001418.

Позичальником під час укладення кредитного договору № 18.05.2024-100001418 пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи Bank ID Національного банку. Під час ідентифікації позичальника з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення фізичної особи.

Відповідно до вимог п. 3.1 договору кредиту, ТОВ «Споживчий центр» надає позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та комісію.

За умовами п. 3.3 вказаного договору, кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах (дата надання/видачі, сума, строк, дата повернення, проценти, графік платежів) встановлених у заявці.

Так, відповідно до вимог п. п. 1-9 заявки: дата надання/видачі кредиту 18 травня 2024 року; сума кредиту 18000 грн; строк 140 днів з дати його надання; дата повернення 04 жовтня 2024 року; процентна ставка фіксована 1,0 % на день; комісія 3600 грн.

ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало відповідачу грошові кошти в розмірі 18000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 (яку позичальником вказано в заявці), зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача підтверджується квитанцією Liqpay № від 18 травня 2024 року. (а.с. 24)

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №18.05.2024-100001418, відповідач за період з 18 травня 2024 року по 04 жовтня 2024 року має заборгованість в розмірі 55800 грн, що складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 18000 грн, по процентам в розмірі 25200 грн, комісії 3600 грн та неустойки - 9000 грн.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

В силу частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень статті 11 Закону «Про електронну комерцію» №675-VIII слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).

В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII, електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Такий договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.

Сторони вправі укласти кредитний договір у електронній формі шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Цей договір скріплюється електронним підписом сторін і прирівнюється до письмового договору.

Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.

Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином, у тому числі відповідно до умов договору та вимог закону.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Зібрані у справі докази вказують на те, що ТОВ «Споживчий центр» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, який, підписано сторонами електронним підписом. ОСОБА_1 підписав цей договір одноразовими ідентифікаторами (одноразовими паролями).

Отже, ТОВ «Споживчий центр» і ОСОБА_1 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, розміру комісії, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо.

При цьому, спірний договір в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України, діє презумпція правомірності указаного правочину.

Відтак посилання відповідача, на те, що матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеним судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу отримання відповідачем кредитних коштів за договором відхиляються судом, як безпідставні, і спростовуються таким.

Так, із матеріалів справи встановлено, що пунктом 4.1 договору передбачено, що кредитодавець надає позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача НОМЕР_1 .

На виконання умов кредитного договору товариство перерахувало 18.05.2024 18000 грн на картковий рахунок відповідача.

На виконання ухвали Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2025 АТ КБ «Приватбанк» надано виписку по рахунку № НОМЕР_2 , який емітовано на ім`я ОСОБА_1 , з якої вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 18000 грн.

Таким чином, позивачем надані суду належні та допустимі докази отримання таких коштів відповідачем за кредитним договором.

Доводи відповідача про безпідставне нарахування позивачем комісії за надання кредиту апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

Таким чином, комісія за надання кредиту, з врахуванням положень Закону України «Про споживче кредитування», відноситься до платежів, передбачених договорами про споживчий кредит.

Щодо правомірності нарахування неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Керуючись вказаними нормами закону, а також встановивши, що позивач, окрім заборгованості за тілом кредиту, відсотками та комісією,просив стягнути неустойку у розмірі 9000 грн, яка відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягає списанню кредитодавцем, колегія суддів вважає вказані вимоги необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Зважаючи на наведене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у розмірі 46800 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки не дотримався норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Колегія суддів враховує, що після перегляду у суді апеляційної інстанції, позов підлягає задоволенню на 83,87% ( 46800:55800*100).

Таким чином, слід змінити розподіл судових витрат та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 2031,67 грн, сплачений позивачем при подачі позову.

Стосовно стягнення судових витрат в суді апеляційної інстанції.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 3633,60 грн, тому, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 586,10 грн судового збору, оскільки апеляційна скарга задоволена частково (16,13%).

Щодо витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, заявлених представником скаржника в розмірі 10000 грн, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокат Хейніс О.Г. на підставі договору про надання правничої допомоги від 20.08.2025, додаткової угоди № 1 та ордеру на надання правничої допомоги № АВ 1135723 від 12.08.2025, представляє інтереси ОСОБА_1 , підготував і подав апеляційну скаргу.

Згідно з додатковою угодою № 1 до договору про надання правничої допомоги сторони домовилися, що вартість послуг адвоката становить 10000 грн, сплату вказаної суми коштів ОСОБА_1 підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру №20/08/25 від 20.08.2025.

Враховуючи викладене вище та те що апеляційну скаргу задоволено частково (16,13%), з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 1613 грн, понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником Хейнісом Олександром Григоровичем, задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 липня 2025 року змінити, зменшивши загальну суму заборгованості, яка стягнута з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», до 46800 грн та судового збору до 2031,67 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 586,10 грн та витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду у розмірі 1613 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: О.І. Талалай

Т.В. Янчук