П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Миколаїв

справа №486/1413/24

провадження №22-ц/812/1669/25

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю. В.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_3 , на рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Далматової Г. А. у приміщенні суду у м. Південноукраїнську Миколаївської області, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5 , Приватне підприємство «Кайрос-Авто», ОСОБА_6 , про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала до суду вказаний позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивач вказувала, що з 23 березня 2019 року є власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, сірого кольору, VIN номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (до 20 січня 2022 року), номерний знак НОМЕР_3 (до 20 січня 2022 року). Право власності позивач набула за договором купівлі-продажу №5152/2019/1376049 від 23 березня 2019 року, укладеному в ТСЦ №5152.

Наприкінці січня 2022 року позивач довідалась, що невідомими їй особами було відчужено належний їй транспортний засіб. 03 лютого 2022 року вона звернулася до чергової частини ВП №2 ОРУП №1 з відповідною заявою з метою встановлення фактичних обставин та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

03 лютого 2022 року на підставі зазначеної заяви відкрито кримінальне провадження №0000133 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

В рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000133 від 03 лютого 2022 року було встановлено, що транспортний засіб був відчужений декілька разів (при цьому втретє автомобіль було відчужено всупереч ухвали про арешт майна): 20 січня 2022 року перереєстрація на ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу №7895/22/000074, видано номерний знак НОМЕР_4 ; 02 лютого 2022 року перереєстрація на ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу №6141/2022/3082042, видано номерний знак НОМЕР_5 ; 10 травня 2022 року перереєстрація на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №4842/2022/3167398, видано номерний знак НОМЕР_6 .

Позивач зазначала, що вперше договір було укладено 20 січня 2022 року між продавцем в особі суб`єкта господарювання ПП «Кайрос-Авто» та покупцем ОСОБА_5 . При цьому продавець діяв нібито від імені позивача на підставі договору комісії №7895/22/000074 від 19 січня 2022 року, до якого додавався акт технічного стану транспортного засобу.

Позивач наголошувала, що вона зазначений договір та акт не підписувала та не уповноважувала ПП «Кайрос-Авто» відчужувати третім особам належний їй автомобіль.

Відтак, позивач вказувала, що належний їй транспортний засіб було відчужено всупереч її волі, без її відома. Волевиявлення та згоди на продаж автомобіля вона не надавала.

Посилаючись на викладені обставини та норми права, передбачені ст.388 ЦК України, позивач просила витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь належний їй автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, колір сірий, VIN, № кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_6 , технічний паспорт та ключі до замка запалення автомобіля; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на автомобіль; визнати право власності за ОСОБА_2 на зазначений автомобіль; стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких може становити 20 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 липня 2025 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_4 , оскільки автомобіль вибув із володіння позивача з волі її сина, якому вона передала його у користування. Також суд вказав, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій вона передала річ у користування і володіння. Вимоги позовної заяви щодо скасування державної реєстрації та визнання права власності є похідними вимогами, а тому також не підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначала, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази та розтлумачено норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду.

Доводи інших учасників справи

Відповідачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 15 та 29 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали та призначено розгляд на 01 жовтня 2025 року на 09 год 20 хв.

Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

30 вересня 2025 року від представника позивачки ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його на лікарняному.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року розгляд справи було відкладено на 22 жовтня 2025 року на 09 год 05 хв, продовжено строк розгляду справи на п`ятнадцять днів.

Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 22 жовтня 2025 року з`явився представник відповідача ОСОБА_1 . Інші учасники справи до суду не з`явилися.

Представник позивачки ОСОБА_3 20 жовтня 2025 року надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю його у розгляді іншої справи, який буде відбуватися у Одеському апеляційному суді 22 жовтня 2025 року о 09 год 45 хв.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до вимог ст.372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд визнав неявку представника позивачки неповажною, оскільки причиною неявки до суду апеляційної інстанції представник вказав надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки поважність причин неявки представника позивачки судом апеляційної інстанції не встановлена, заявниця реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, заявах по суті справи, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим переглянути справу за відсутності позивачки та її представника, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно з реєстраційною карткою транспортного засобу, наданою позивачкою, ОСОБА_2 23 березня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу №5152/2019/1376049 від 23 березня 2019 року, укладеному в ТСЦ, придбала автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, сірого кольору, VIN номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .

03 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернулася до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, у якій вказала, що невстановлена особа в січні 2022 року підробила документи на автомобіль.

За цією заявою 03 лютого 2022 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань внесено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (кримінальне провадження №0000133).

З протоколу допиту потерпілої ОСОБА_2 від 03.02.2022 вбачається, що вона передала належний їй автомобіль в користування сину, який в подальшому передав його своєму знайомому ОСОБА_7 . Пізніше їй стало відомо, що невстановленими особами, можливо самим же Григорієм, спірний автомобіль був переоформлений. Транспортний засіб та Григорій зникли.

Згідно з договором №7895/22/000074 від 20 січня 2022 року, укладеним між суб`єктом господарювання ПП «Кайрос-Авто», що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії з власником автомобіля №7895/22/000074 від 19 січня 2022 року (продавець), та ОСОБА_5 (покупець), продавець продав, а покупець придбав автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, сірого кольору, VIN номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за власником даного транспортного засобу 23 березня 2019 року. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 34 200 грн.

Відповідно до договору комісії №7895/22/000074, укладеного 19 січня 2022 року між ПП «Кайрос-Авто» та ОСОБА_2 , ПП «Кайрос-Авто» зобов`язався за дорученням ОСОБА_2 за комісійну плату в розмірі 100 гривень вчинити за її рахунок від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України) TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, колір сірий, VIN, № кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрованого за власником транспортного засобу 23 березня 2019 року за ціною не нижче 34 200 гривень.

Згідно з актом технічного стану транспортного засобу або його складової частини №7895/22/1/001828 від 19 січня 2022 року, складеному ПП «Кайрос-Авто» та ОСОБА_2 , автомобіль у задовільному стані, відсоток зносу 30%.

Відповідно до договору купівлі-продажу №6141/2022/3082042 від 02 лютого 2022 року ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_5 спірний автомобіль за 50 000 гривень. Зазначений договір був оформлений та підписаний сторонами в ТСЦ №6141. Автомобілю присвоєно номерний знак НОМЕР_5 , ОСОБА_6 видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 .

10 травня 2022 року вказаний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу 4842/2022/3167398, укладеному в ТСЦ 4842, видано номерний знак НОМЕР_8 та свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_9 .

Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_4 від 05 серпня 2022 року останній повідомив, що про факт незаконного заволодіння транспортним засобом дізнався лише в день проведення допиту від співробітників поліції.

21 лютого та 27 травня 2022 року слідчим суддею Суворівського районного суду м.Одеси на автомобіль накладався арешт.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №23-1180 від 26.04.2023, складеного експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Кошелюк А. О., підпис від імені ОСОБА_2 у наданому на експертизу договорі комісії №7895/22/000074 від 19 січня 2022 року, укладеному між ПП «КАЙРОС-АВТО», в особі Мацюри Д. В. та ОСОБА_2 , розміщений у розділу «Комітент ОСОБА_2 ...» в графі «(прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи)», виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою.

16 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/2893/22 передано автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 100, 2000 року випуску, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_6 ОСОБА_2 на відповідальне зберігання.

Про прийняття автомобіля на зберігання свідчить розписка ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами ст.388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі №521/18588/21, від 15 січня 2025 року у справі №208/5532/18 та від 12 березня 2025 року у справі №159/754/24.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль не може бути витребуваний у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_4 , оскільки автомобіль вибув із володіння позивачки з її доброї волі, бо вона передала його у користування своєму синові. Також суд вказав, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій вона передала річ у користування і володіння. Вимоги позовної заяви щодо скасування державної реєстрації та визнання права власності є похідними вимогами, а тому також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.

Оскільки позивачка добровільно передала спірний автомобіль своєму синові, а той, у свою чергу, своєму знайомому, то спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_2 з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, тому що в цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України.

Посилання позивачки на те, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази та розтлумачено норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду, колегія суддів вважає безпідставним.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об`єктивно з`ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2025 року.