Справа № 372/5303/24
Провадження № 2/369/4059/25
РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кришталь В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 372/5303/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун» про стягнення компенсації за порушення умов праці за понаднормову роботу в нічну зміну, за невиплату по листам тимчасової непрацездатності, компенсацію в обмеженні у відпустці всупереч діючому законодавству на протязі всього періоду роботи, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2024 ОСОБА_1 (позивач) звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун» (відповідач) про стягнення компенсації за порушення трудового законодавства під час виконання трудових обов`язків на підприємстві.

30 вересня 2024 року Суддя Обухівського районного суду Київської області Тиханський О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун» про стягнення компенсації за порушення умов праці, постановив ухвалу про передачу цивільної справи № 372/5303/24 за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області (адреса: 03170, м. Київ, вулиця Мельниченка, 1).

23.10.2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшли матеріали цивільної справи № 372/5303/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун» про стягнення компенсації за порушення умов праці за понаднормову роботу в нічну зміну, за невиплату по листам тимчасової непрацездатності, компенсацію в обмеженні у відпустці всупереч діючому законодавству на протязі всього періоду роботи.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він перебував у трудових відносинах з 13.05.2011 року на посаді контролера-ревізора у ТОВ «Мерак» (з 13.05.2011 по 28.09.2012), ТОВ «Вірій» (з 01.10.2012 по 18.04.2014), ТОВ «Фінест» (з 22.04.2014 по 03.01.2017) та у ТОВ «Фешнтаун» (з 24.05.2023 по 21.06.2024). Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що внаслідок порушення відповідачем трудового законодавства, незадовільних умов праці (зокрема, згадуються старі, пошкоджені стільці), на думку позивача, призвели до погіршення його здоров`я. Позивач вказував, що йому діагностовано цукровий діабет 1 типу (2013 р.), встановлено ІІІ групу інвалідності (2013 р. за висновком МСЕК), а також діагностовано захворювання хребта (2021 р.). Позивач посилався на порушення його трудових прав під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача з 13.05.2011 року по 21.05.2024 року, а саме: порушення умов праці, порушення щодо невиплати коштів за понаднормову роботу в нічну зміну, за невиплату за листами тимчасової непрацездатності на протязі всього періоду роботи у відповідача, обмеження у відпустці всупереч діючому законодавству. Позивач посилався на порушення трудового законодавства та просив стягнути з відповідача компенсацію у загальному розмірі 662 940 грн, витребувати документи та призначити по справі судово-медичну експертизу за рахунок відповідача про наявність причинного зв`язку наявності в позивача інвалідності 3 групи, в зв`язку з порушенням відповідачами умов праці.

24.10.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 372/5303/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун» про стягнення компенсації за порушення умов праці за понаднормову роботу в нічну зміну, за невиплату по листам тимчасової непрацездатності, компенсацію в обмеженні у відпустці всупереч діючому законодавству на протязі всього періоду роботи.

Призначено підготовче судове засідання на 04 лютого 2025 року о 09 год. 15 хв. у залі судового засідання № 16 (перший поверх) в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. Мельниченка, 1.

Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Цією ж ухвалою суд витребував від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун»: наказ про прийняття на роботу Домащенко М.І., наказ про звільнення ОСОБА_1 , Статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун», Положення про внутрішній розпорядок, наявність профспілкового комітету на підприємстві, Колективний договір, відомості про надані ОСОБА_1 лікарняні листи, копію журналу табелювання нічних змін на підприємстві. Судом встановлено строк для направлення витребуваних доказів до суду до 04 лютого 2025 року.

Копія ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2024 та примірник позовної заяви з додатками направлялися на адресу відповідача.

18.12.2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов відзив від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун» разом із витребуваними судом документами. Відповідач заперечив позовні вимоги позивача, обґрунтовуючи свою позицію тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах саме з ТОВ «Фешнтаун» лише з 24 травня 2023 року по 21 червня 2024 року. Зазначивши, що посилання позивача на працевлаштування з 2011 року стосується інших юридичних осіб і не має відношення до відповідача. Відповідач заперечує, що позивач працював у нічні зміни у ТОВ «Фешнтаун», що, на його думку, унеможливлює нарахування компенсації за таку понаднормову роботу в нічну зміну. ТОВ «Фешнтаун» спростовує факт обмеження ОСОБА_1 у відпустці на протязі всього періоду роботи. Відповідач зазначає, що за період працевлаштування ОСОБА_1 : використав щорічну оплачувану відпустку у повному обсязі (26 календарних днів); на підставі власної заяви перебував у відпустці без збереження заробітної плати; а також при звільненні позивачу була виплачена компенсація за невикористану частину щорічної відпустки. Відповідач також вказує, що листи тимчасової непрацездатності були оплачені ТОВ «Фешнтаун» або Пенсійним фондом України у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач звертає увагу також на те, що при звільненні ОСОБА_1 власноручно написав заяву про відсутність у нього матеріальних претензій до ТОВ «Фешнтаун».

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив та просив призначити судово-медичну експертизу, та подав заяву про допит свідка.

Відповідач направив до суду заперечення на відповідь позивача на відзив, у яких в тому числі просив залишити без розгляду відповідь позивача на відзив, оскільки вона була подана з пропуском встановленого судом процесуального строку без подання заяви про його поновлення. Також заперечував проти призначення судово-медичної експертизи та допиту заявленого позивачем свідка.

04 лютого 2025 року у підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пащенко подав до суду заву про збільшення позовних вимог, залучивши до розгляду нових відповідачів (ТОВ «Мерак», ТОВ «Вірій», ТОВ «Фінєст», ПП «Пангеон», ПП «Бунар»). Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пащенко В. також просив відкласти судове засідання з метою надання позивачу строку для належного обґрунтування вимог щодо кожного із новозаявлених відповідачів.

Представник відповідача ТОВ «Фешнтаун» адвокат Кришталь В.В. заперечила проти залучення інших співвідповідачів, посилаючись на необґрунтованість такого залучення та зазначила про необхідність у такому випадку зменшення позовних вимог щодо первісного відповідача ТОВ «Фешнтаун».

Суд, заслухавши сторін, вирішив відкласти розгляд справи до 02 квітня 2025 року на 13 год. 45 хв., надавши позивачу строк для уточнення вимог та подання відповідних обґрунтувань щодо кожного із новозаявлених відповідачів.

У визначений судом строк , а саме до 02.04.2025 року, позивач не уточнив вимоги та не надав обґрунтувань щодо залучення інших відповідачів.

Представник ТОВ «Фешнтаун» адвокат Кришталь В.В., зі свого боку, подавала до Києво-Святошинського районного суду Київської області клопотання від 27.03.2025 р. про відмову в залучені співвідповідачів.

02 квітня 2025 року в підготовчому судовому засіданні за участю обох сторін, позивач ОСОБА_1 також не надав суду жодних уточнених вимог чи обґрунтувань. Розгляд справи було відкладено до 28 травня 2025 року на 12 год. 30 хв.

28 травня 2025 року в підготовчому судовому засіданні за участю сторін, позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Фешнтаун» адвокат Кришталь В.В. заперечила проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні, зазначила про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин.

Суд, розглянувши клопотання позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимогу у цивільній справі № 372/5303/24; клопотання про залучення до розгляду у справі співвідповідачів ТОВ «Мерак», ТОВ «Вірій», ТОВ «Фінест», ПП «Пангеон», «Бунар»; клопотання про призначення судово-медичної експертизи та заяви про допит свідка, заслухавши обох сторін, постановив у задоволені зазначених клопотань та заяви відмовити. Суд прийшов до висновку, що заява про збільшення позовних вимог в частині зміни предмету позову не відповідає вимогам статті 49 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач змінює не тільки предмет, але й підстави позову і її слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з Цивільного процесуального кодексу України. Заявляючи клопотання про залучення співвідповідачів, позивачем не наведено достатніх правових підстав для їх залучення до участі у справі у якості співвідповідачів, не конкретизовано вимоги, які пред`являються безпосередньо до кожної особи, що унеможливлює суду надати правовий аналіз меж відповідальності кожного із відповідачів, виходячи з предмету спору, не доведено, що позивач не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення таких співвідповідачів. Заявлене позивачем клопотання про призначення судово-медичної експертизи для встановлення наявності причинного зв`язку наявності в позивача інвалідності 3 групи, в зв`язку з порушенням відповідачем умов праці, не містить підстав для її призначення, відсутнє обґрунтування взаємозв`язку із наведеними позивачем підставами, а тому призначення експертизи є недоцільним, не надано суду переконливих доводів необхідності та доцільності призначення судово-медичної експертизи. Заява про допит свідка не підлягає задоволенню з огляду на відсутність належного правового обґрунтування чи зв`язку з предметом позову, оскільки заявлений свідок не перебував у трудових відносинах чи у будь-яких інших відносинах із відповідачем, а обставини справи підлягають доказуванню шляхом документального підтвердження та належними засобами доказування.

Після з`ясування всіх обставин, необхідних для розгляду справи по суті, підготовче провадження у справі було закрито. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні об 11:30 год. 11.09.2025 року, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

11 вересня 2025 року відбувся розгляд справи по суті, в ході якого сторони надали аргументи на підтвердження своїх позицій. ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, представник ТОВ «Фешнтаун» адвокат Кришталь В.В. заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог через ненадання позивачем будь-яких доказів обставин, викладених у позові.

До закінчення судових дебатів представник відповідача повідомила суд про наявність у ТОВ «Фешнтаун» витрат на професійну правничу допомогу та заявила, що докази на підтвердження розміру цих витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, відповідно до вимог частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним доказам у їх сукупності, перевіривши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, а також керуючись нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних спірних правовідносин, суд встановив наступні фактичні обставини та дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно частинами першою та другою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За юридичною силою основним актом трудового законодавства є Конституція України, як Основний Закон України, що має на території України найвищу юридичну силу (ст. 8 Конституції України), а це означає, що всі інші акти трудового законодавства мають їй відповідати.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням цієї норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Працівники реалізують право на працю через укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, а також у інших формах, визначених законодавством.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Так, частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

За змістом статті 22 Кодексу законів про працю України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Судом встановлені обставини трудових відносин між позивачем ( ОСОБА_1 ) та відповідачем (ТОВ «Фешнтаун»). Зокрема, згідно трудової книжки ОСОБА_1 , наказом від 23.05.2023 № 10к був призначений на посаду контролера-ревізора в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун», що не заперечується учасниками справи.

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Фешнтаун» 24 травня 2023 року було укладено трудовий договір, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджений з метою забезпечення матеріальних цінностей, які належать ТОВ «Фешнтаун» від 24.05.2023 р., договір про конфіденційність від 24.05.2023 р. Була заведена особова картка працівника ОСОБА_1 та позивач надав згоду на збір та обробку персональних даних та зобов`язання повідомляти про їх зміну. ОСОБА_1 був ознайомлений із робочою інструкцією контролера-ревізора ТОВ «Фешнтаун».

Таким чином, трудовий договір укладений між позивачем та відповідачем відноситься до безстрокового трудового договору.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника, як спосіб захисту його трудових прав, передбачено статтею 38 Кодексу законів про працю України.

За частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Судом встановлено, що на підставі заяви позивача від 21.06.2024 року, наказом ТОВ «Фешнтаун» від 21.06.2024 №13к ОСОБА_1 був звільнений із посади контролера-ревізора за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Таким чином, вбачається вільне волевиявлення позивача на припинення трудових відносин з відповідачем за власним бажанням, що не заперечувалося позивачем у ході судового розгляду.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно частини 2 статті 94 Кодексу законів про працю України, розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 97 Кодексу законів про працю України встановлює, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

В силу положень статті 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата складається із основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із статтею 115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частина 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлює, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з практикою, викладеною у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Незалежно від підстави звільнення Кодекс законів про працю України зобов`язує роботодавця вдень звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення (ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України) та здійснити всі розрахунки.

Судом встановлено, що при звільнені позивача, йому було письмово повідомлено про необхідність отримання розрахункових коштів, з чим був ознайомлений під підпис.

Крім того, у матеріалах справи наявні надані відповідачем документи за 2023-2024 роки щодо позивача, які були досліджені судом, а саме: витяги з розрахунково-платіжних відомостей, графіки змінності обліку робочого часу працівників, табелі обліку використання робочого часу та податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за ІІ квартал 2023 по ІІ квартал 2024 року з додатками та квитанціями.

Зазначені документи свідчать про здійснення ТОВ «Фешнтаун» усіх належних виплат ОСОБА_1 за період трудових правовідносин.

Окрім того, при звільненні позивач отримав розрахункові кошти. Спору між позивачем та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати сум до цього часу не виникало. Додатково встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 власноручно написав заяву від 21 червня 2024 року про відсутність у нього матеріальних претензій до ТОВ «Фешнтаун», що в судовому засіданні позивачем не заперечувалось.

Отже, трудові відносини між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Фешнтаун» тривали з 24 травня 2023 року по 21 червня 2024 року.

Судом встановлено, що твердження позивача про безперервний стаж з 2011 року стосується інших юридичних осіб (ТОВ «Мерак», ТОВ «Вірій», ТОВ «Фінєст», ПП «Пангеон», тощо), які не є процесуальними відповідачама у цій справі, а правонаступництво відповідача ТОВ «Фешнтаун» щодо цих юридичних осіб не було доведено.

Згідно із статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

До частини 1 та частини 2 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно частини 3 та 4 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Розглядаючи вимогу позивача про компенсацію за понаднормову роботу в нічну зміну, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 142 Кодексу законів про працю України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням роботодавця і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

До статті 57 Кодексу законів про працю України, час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Статтею 58 Кодексу законів про працю України передбачено, що при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Працівникам надається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва не включається в робочий час. Перерва для відпочинку і харчування повинна надаватись, як правило, через чотири години після початку роботи (ст. 66 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до положень частини 1 статті 62, частини 1, 2 статті 65 Кодексу законів про працю України, надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61). Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. У період дії воєнного стану не застосовуються норми частини першої статті 65 згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022.

До статті 54 Кодексу законів про працю України, при роботі в нічний час встановлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину. Це правило не поширюється на працівників, для яких уже передбачено скорочення робочого часу (пункт 2 частини першої і частина третя статті 51). У період дії воєнного стану норми частини першої статті 54 не застосовуються згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022.

Тривалість нічної роботи зрівнюється з денною в тих випадках, коли це необхідно за умовами виробництва, зокрема у безперервних виробництвах, а також на змінних роботах при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем. У період дії воєнного стану норми частини другої статті 54 не застосовуються згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022\

Нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку.

Відповідно до положень статті 108 Кодексу законів про працю України, робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Згідно наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», первинним обліковим документом щодо обліку використання робочого часу на підприємствах є табелі обліку використаного робочого часу.

Суд зазначає, що відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, позивач зобов`язаний довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Тоді як, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі первинні документи (зокрема, табелі обліку робочого часу, накази про залучення до понаднормової роботи або роботи в нічний час), які б підтверджували факт роботи позивача саме у ТОВ «Фешнтаун» у нічну зміну та/або понаднормово.

Позивач не надав жодних первинних документів на підтвердження своїх доводів, що є предметом доказування у цій категорії спорів. Доводи Позивача про те, що він працював у ТОВ «Фешнтаун» в нічну зміну та понаднормово, не підтверджено належними доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на недоведеність факту виконання позивачем трудових обов`язків у відповідача в нічну зміну та/або понаднормово, за які він вимагає компенсацію в підвищеному розмірі, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення компенсації за понаднормову роботу в нічну зміну в підвищеному розмірі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації за обмеження у відпустці всупереч діючому законодавству на протязі всього періоду роботи, суд зазначає наступне.

Право на відпочинок гарантоване статтею 45 Конституції України. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

До частин 1 та 3 статті 75 Кодексу законів про працю України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки та визначає їх види (щорічні, додаткові у зв`язку з навчанням, соціальні, без збереження заробітної плати тощо) (стаття 4 Закону).

Відповідно до частини 5 статті 79 Кодексу законів про працю України, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і роботодавцем, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

За положеннями частини 7 статті 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається інвалідам ІІІ групи тривалістю 26 календарних днів.

За змістом частині 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Таким чином, закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Також, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 646/3282/17 (постанова від 19.10.2021) слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.

Відповідно до приписів частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З аналізу правових норм вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечувалось позивачем, що під час перебування у трудових відносинах з ТОВ «Фешнтаун» (з 24.05.2023 по 21.06.2024) ОСОБА_1 використав щорічну оплачувану відпустку 26 календарних днів (з 05.04.2024 по 30.04.2024), на підставі його заяви від 22.03.2024 року та наказу від 22.03.2024 № 5к.

Окрім того, позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати 21 календарний день (з 01.06.2024 по 21.06.2024), на підставі його заяви від 29.05.2024 року, та Наказу від 29.05.2024 № 11к.

З наявних в матеріалах справи документів, зокрема наказу ТОВ «Фешнтаун» від 21 червня 2024 року № 13к та розрахункових документів, випливає, що позивач при звільненні отримав компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки.

Суд також бере до уваги, що ОСОБА_1 , після проведення відповідачем з ним остаточних розрахунків, власноручно написав заяву від 21.06.2024 р. про відсутність у нього матеріальних претензій до ТОВ «Фешнтаун». Хоча такий документ не є безумовною підставою для відмови у захисті порушеного права, але у сукупності з іншими доказами він підтверджує належне виконання відповідачем своїх обов`язків при звільненні.

Окрім того, відповідне свідчить, що відповідач здійснив фактичну виплату належних позивачу коштів у день звільнення, що свідчить про відсутність порушень частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України. Доказів зворотного (невиплати або затримки) позивачем суду не подано.

З огляду на встановлений факт використання позивачем щорічної відпустки та отримання ним компенсації при звільненні за невикористані дні частини щорічної відпустки, а також відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів (скарг, наказів, відмов), які б підтверджували фактичне обмеження позивача у праві на відпустку за весь період роботи, вимога ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Фешнтаун» відповідної компенсації за невикористані дні відпустки не підлягає задоволенню.

Відносно вимоги позивача про стягнення компенсації за невиплату допомоги по листах тимчасової непрацездатності.

Згідно пунктів 1.1., 1.3. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я N 455 від 13.11.2001 (з подальшими змінами), тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Листок непрацездатності видається громадянам України, іноземцям, особам без громадянства, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, установах і організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах.

Право на страхові виплати за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їхніх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасова непрацездатність на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) відповідно до законодавства, незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі настання тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, під час перебування у щорічній (основній чи додатковій) відпустці допомога надається у порядку та розмірах, встановлених цим Законом.

До пункту 6 частини 1 статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати не виплачується.

Механізм та умови фінансування страхувальників для надання за рахунок коштів Фонду соціального страхування України визначається Порядком фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, затверджений постановою Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 р. № 12.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами виконавчої дирекції Фонду або їх відділеннями є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення та окремих виплат потерпілим на виробництві за їх видами. Форма заяви-розрахунку наведена у додатку 1 до цього Порядку.

Страхувальник подає заяву-розрахунок до робочого органу виконавчої дирекції Фонду або його відділення за своїм місцезнаходженням чи місцем проживання.

Заява-розрахунок надається страхувальником в паперовому вигляді особисто до робочого органу виконавчої дирекції Фонду або його відділення, або надсилається в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису.

Заява-розрахунок готується у двох примірниках, один з яких разом із наданими застрахованими особами документами, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та окремі виплати потерпілим на виробництві (членам їх сімей), зберігається у страхувальника, а другий подається до робочого органу виконавчої дирекції Фонду або його відділення.

У разі подання документа в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису роздрукована заява-розрахунок разом із наданими застрахованими особами документами, на підставі яких призначались окремі виплати та матеріальне забезпечення, зберігається у страхувальника.

Інформація, внесена страхувальником до заяви-розрахунку, повинна повністю відповідати документам, на підставі яких здійснено призначення матеріального забезпечення та окремі виплати потерпілим на виробництві (членам їх сімей), та бути відображена в реєстрах бухгалтерського обліку. Відповідальність за достовірність даних, наведених у заяві-розрахунку, несе страхувальник.

З чого вбачається, що законодавцем покладено обов`язок на роботодавця щодо звернення з відповідною заявою-розрахунком до Фонду для виплати працівнику страхових виплат у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Судом встановлено, що за період перебування в трудових відносинах з ТОВ «Фешнтаун» (з 24.05.2023 по 21.06.2024) ОСОБА_1 перебував на лікарняному, підтверджується даними Електронного реєстру листків непрацездатності Пенсійного фонду України, а саме листками тимчасової непрацездатності: за № 22539626-1 з 25.04.2024 по 29.04.2024 (первинний); за № 22604726-1 з 30.04.2024 по 03.05.2024 (продовження); за № 22727701-1 з 04.05.2024 по 06.05.2024 (продовження); за № 22817184-1 з 07.05.2024 по 07.05.2024 (продовження); за № 23268650-1 з 27.05.2024 по 31.05.2024; за № 23624020-1 з 13.06.2024 по 19.06.2024; за № 23776482-1 з 20.06.2024 по 26.06.2024, в яких (окрім за № 22727701-1) в графі «Відмітка про зв`язок медичного випадку з професійною діяльністю працівника» зазначено «Не пов`язаний»; в графі «Причина непрацездатності» зазначено «Тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання, або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві».

Матеріали справи підтверджують, що листки тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , за період перебування в трудових відносинах з ТОВ «Фешнтаун», були оплачені ТОВ «Фешнтаун» або Пенсійним фондом України у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема підтверджується наявними в матеріалах справи: повідомленням за № 24-3.1 про виплату коштів застрахованим особам від 23.05.2024 р. і заявою-розрахунком № 24-3 від 15.05.2024 з додатками 1-3,5; заявою-розрахунком № 24-4 від 29.05.2024 з додатками 1-3,5 та листом ТОВ «Фешнтаун» на ім`я Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області; заявою-розрахунком № 24-5 від 30.05.2024 з додатками 1-3,5; повідомленням за № 24-6.1 про виплату коштів застрахованим особам від 11.06.2024 р. і заявою-розрахунком № 24-6 від 03.06.2024 з додатками 1-3,5.

Неоплаченим залишився листок тимчасової непрацездатності, що припадав на період перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати (з 01.06.2024 по 21.06.2024). Тоді як, згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати не виплачується, отже невиплата за цей період є правомірною.

Суд неуповноважений встановлювати або вважати доведеним факт пов`язаності чи не пов`язаності нещасного випадку з виробництвом, а може лише перевіряти правильність установлення такого факту іншими уповноваженими на те органами.

Проаналізувавши лист тимчасової непрацездатності за № 22727701-1 (з 04.05.2024 по 06.05.2024), суд дійшов висновку про помилковість зазначення про зв`язок медичного випадку із професійною діяльністю працівника, оскільки цей листок тимчасової непрацездатності був виданий як продовження попередніх листків тимчасової непрацездатності та передував іншим листкам, у яких такий зв`язок був спростований.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності за період перебування в трудових відносинах з відповідачем (з 24.05.2023 по 21.06.2024) внаслідок захворювання позивача, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

Судом встановлено, що листки тимчасової непрацездатності, які підлягали оплаті за рахунок відповідача (перші п`ять днів) або за рахунок Пенсійного фонду України, були своєчасно оплачені, що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами-розрахунками та повідомленнями про виплату. Виплата допомоги за період перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати не передбачена чинним законодавством.

З огляду на відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували невиплату або порушення відповідачем порядку оплати листків тимчасової непрацездатності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації за невиплату допомоги по листах тимчасової непрацездатності слід відмовити.

Щодо належності окремих доказів.

Суд, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи долучені позивачем до позовної заяви встановив, що чеки та квитанції, датовані листопадом 2021 року, не можуть бути прийняті як належні докази у цій справі, з огляду на те, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Фешнтаун» у період з 24 травня 2023 року по 21 червня 2024 року. Відповідно, документи, датовані 2021 роком, не стосуються предмета доказування (обставин трудових відносин із ТОВ «Фешнтаун»), а отже, є неналежними доказами відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України.

Зазначене у позові щодо нібито негативних умов праці у відповідача жодними належними доказами не підтверджено. Долучені фотоматеріали стільців жодним чином не містять підтверджень належності їх ТОВ «Фешнтаун», в тому числі не підтверджують їх несправність.

Посилання позивача на негативні умови праці не знайшли свого належного підтвердження у суді, а згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, не є достатніми та належними доказами на підтвердження доводів позивача, а отже, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Відносно причинного зв`язку захворювань з умовами праці.

Щодо зазначених позивачем захворювань (цукровий діабет 1 типу (2013 р.), встановлення ІІІ групи інвалідності (2013 р. за висновком МСЕК), а також діагностування захворювання хребта (2021 р.), суд зазначає, що ці діагнози були встановлені ОСОБА_1 до початку трудових відносин із відповідачем (ТОВ «Фешнтаун»), які розпочалися з 24.05.2023 року. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів (зокрема, акту розслідування, висновку МСЕК чи іншого юридично значущого документа), який би у законному порядку встановив причинний зв`язок між конкретними умовами праці у ТОВ «Фешнтаун» у період з 24.05.2023 по 21.06.2024 та інвалідністю чи професійним захворюванням позивача.

Посилання на листок непрацездатності сімейного лікаря (який видавався на продовження попередніх листків, що не містили відповідної відмітки про зв`язок із професійною діяльністю) не є достатнім доказом для покладення обов`язку матеріальної відповідальності на відповідача.

Таким чином, вимоги позивача, які ґрунтуються на необхідності компенсації чи відшкодування шкоди, пов`язаної з попередніми захворюваннями, є недоведеними, оскільки відсутній встановлений законом причинний зв`язок між цими захворюваннями та умовами праці у відповідача (ТОВ «Фешнтаун»).

Щодо характеру юридичної відповідальності юридичної особи.

Суд також вважає безпідставними всі вимоги позивача до відповідача, які стосуються періодів роботи до 24.05.2023 року та після 21.06.2024 року, включаючи вимоги про стягнення компенсації за порушення умов праці за понаднормову роботу в нічну зміну, за невиплату по листам тимчасової непрацездатності, компенсацію в обмеженні у відпустці тощо.

З огляду на принцип індивідуальної відповідальності (до статті 61 Конституції України), юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов`язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за трудовими зобов`язаннями, якщо не доведено факту правонаступництва. Позивачем не було доведено ані правонаступництва ТОВ «Фешнтаун» щодо зазначених у позові підприємств, ані перекладення відповідальності за можливі порушення законодавства третіми особами на ТОВ «Фешнтаун».

У зв`язку з цим, усі долучені до матеріалів справи документи (включаючи листки тимчасової непрацездатності, чеки та квитанції, а також відомості про захворювання, що виникли до оформлення трудових відносин із ТОВ «Фешнтаун» або після), які стосуються періодів працевлаштування позивача в інших юридичних осіб, не можуть бути прийняті судом до уваги як належні та допустимі докази проти ТОВ «Фешнтаун».

Відповідно, вимоги позивача щодо періодів його трудової діяльності в інших юридичних особах, визнаються судом безпідставними у зв`язку з принципом індивідуального характеру юридичної відповідальності (стаття 61 Конституції України) та недоведеністю правонаступництва.

Отже, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а також ґрунтуючись на нормах чинного трудового законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач не довів фактів порушення його трудових прав відповідачем ТОВ «Фешнтаун» у період їхніх правовідносин (з 24.05.2023 р. по 21.06.2024 р.).

Встановлені судом обставини та письмові докази (накази про прийняття та звільнення, трудовий договір, відомості про оплату праці та листки тимчасової непрацездатності, заяви позивача тощо) спростовують заявлені позовні вимоги щодо стягнення компенсації: за порушення умов праці за понаднормову роботу в нічну зміну, за невиплату по листам тимчасової непрацездатності, компенсацію в обмеженні у відпустці.

Суд встановив, що станом на дату звільнення позивача та на дату звернення до суду, порушень його прав відповідачем у спірних правовідносинах не має.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду, як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), статті 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), статті 1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази з урахуванням статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З огляду на викладене, дослідивши та оцінивши вказані вище обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову повністю, суд не вбачає підстав для відшкодування судових витрат позивачу.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун» про стягнення компенсації за порушення умов праці за понаднормову роботу в нічну зміну, за невиплату по листам тимчасової непрацездатності, компенсацію в обмеженні у відпустці всупереч діючому законодавству на протязі всього періоду роботи відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фешнтаун», ; адреса: 08173, Київська область, Обухівський район, село Ходосівка, вул. Обухівське шосе, буд. 1, кв. 16.

Повне рішення складено: 23.10.2025 року.

Суддя А.В. Янченко