Номер провадження: 22-ц/813/6647/25
Справа № 496/1561/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шаньшина М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області, постановлену під головуванням судді Шаньшиної М.В. 25 червня 2025 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі вказаною заявою, в якій просив суд скасувати тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі України. Заява обґрунтована тим, що 12.11.2024 року Одеським апеляційним судом було розглянуто апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. у справі №496/1561/16-ц, та прийнято постанову про її часткове задоволення та задоволення подання приватного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Вказане рішення суду обумовлене лише двома складовими: наявністю у ОСОБА_1 статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашення боргу у добровільному порядку. Так, зі змісту постанови апеляційного суду вбачається, що приватним виконавцем у виконавчому провадженні №67657740, відкритому 24.11.2021 року, виявлено нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , якого достатньо для виконання рішення суду, та на яке виконавцем накладено арешт. Також арештовані всі рахунки ОСОБА_1 , відкриті у банківських установах. Будь-які інші джерела доходів у ОСОБА_1 відсутні, оскільки він є пенсіонером.

На сьогодні відсутні докази фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань. Крім того, суду не надавались та в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 має намір виїхати за кордон саме з метою невиконання зобов`язання, та які саме дії буде неможливо вчинити приватному виконавцю при виїзді останнього за кордон. Навпаки, згідно відповіді №172833858 від 29.08.2023 року, наданої Державною прикордонною службою України на запит приватного виконавця, ОСОБА_1 чотири рази виїжджав за кордон у 2022 році і двічі у 2023 році, тобто вже під час відкриття виконавчого провадження, і повернувся в Україну, де зараз і знаходиться. За кордон же він виїжджав з метою відвідати разом із своєю дружиною своїх онучок, які разом з матір`ю їх донькою, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, вимушені проживати за кордоном. Тобто, тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України необґрунтоване, оскільки ніяким чином не сприяє виконанню рішення суду, а лише позбавляє можливості ОСОБА_1 та його дружину нормально спілкуватись зі своєю донькою та онучками, зв`язку з чим заявник звернувся до суду з даною заявою.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25.06.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким вимоги заяви задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_1 неодноразово пропонував ОСОБА_3 реалізувати майно, яке було предметом укладеного між ними договору, оформленого у подальшому у вигляді розписки, для чого апелянт передав останній оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а також передав нотаріально засвідчену довіреність на право розпоряджатися вказаним майном, видану на ім`я ОСОБА_3 . На думку апелянта, така поведінка ОСОБА_1 нетипова для людини, яка має намір ухилитися від виконання своїх зобов`язань.

Сторони про розгляд справи на 14.10.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні приватного виконавця Колечко Д.М. перебуває виконавчий лист від 23.10.2019 року по справі №496/1561/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 1520400,00 грн., що еквівалентно сумі грошових коштів у розмірі 60000 доларів США, за офіційним курсом НБУ на момент подачі позовної заяви та стягнення судового збору.

Постановою від 24.11.2021 року було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №496/1561/16-ц, виданого 23.10.2019 року. Зазначену постанову було направлено на адресу боржника ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Вказаний лист було повернуто у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 22.03.2024 року у задоволенні подання приватного виконавця Колечко Д.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межу України боржника було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 12.11.2024 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника було задоволено, та тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду на межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.06.2018 року по справі №496/1561/16-ц, що набрало законної сили 07.08.2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 441 ЦК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч. 3 ст. 441 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

За ч. ч. 5-7 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Згідно з ч. 8 ст. 441 ЦПК України, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Таким чином, за змістом ч. ч. 5, 8 ст. 441 ЦПК України підставою для скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

У справі «Soeringvs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод.

Крім того, у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, у заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України заявником не наведено нових обставин, що виникли після встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, які обґрунтовують необхідність скасування цього тимчасового обмеження фізичної особи.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, заявником не надано жодних доказів щодо виконання ОСОБА_1 судового рішення шляхом сплати заборгованості або вжиття заходів, направлених на виконання судового рішення.

Суд наділений правом скасувати обмеження у праві виїзду за кордон лише за умови, коли відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування такого обмеження.

Предметом розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є не питання правомірності вжиття судом заходів забезпечення виконання судового рішення у вигляді обмеження боржника у праві виїзду за межі України, як такої, а виключно наявність чи відсутність підстав для його скасування.

Процесуальні дії суду щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України і скасування такого обмеження врегульовані окремими нормами, є різними за своїм юридичним змістом і за обставинами, які підлягають встановленню.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що на час розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, рішення суду у справі про стягнення з ОСОБА_1 не було виконано і обставини, що зумовили застосування обмеження у праві виїзду боржника за кордон, не змінилися.

Необгрунтованими при цьому є доводи ОСОБА_1 щодо необхідності скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України через наявну можливість звернення стягнення на майно боржника, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що частина нерухомого майна була відчужена боржником у 2017 році, до набрання законної сили рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.06.2018 року по справі №496/1561/16-ц, а на інше нерухоме майно боржника накладено арешт в рамках кримінального провадження. Крім того, вказаному факту було надано оцінку Одеським апеляційним судом під час ухвалення постанови про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 12.11.2024 року. Сама лише незгода заявника із вказаною постановою не є підставою для скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що апелянт неодноразово пропонував ОСОБА_2 реалізувати майно, яке було предметом укладеного між ними договору, оформленого у подальшому у вигляді розписки, для чого апелянт передав останній оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а також передав нотаріально засвідчену довіреність на право розпоряджатися вказаним майном, видану на ім`я ОСОБА_2 .

Колегія суддів приймає до уваги, що строк дії довіреності, на яку посилається представник апелянта, сплив ще 13.06.2016 року, а відтак, наразі у ОСОБА_2 відсутні законні підстави реалізувати нерухоме майно, належне ОСОБА_1 .

Жодних доказів того, що апелянтом видавались інші довіреності на ім`я ОСОБА_2 на право розпорядження належним боржнику майном, матеріали справи не містять.

Таким чином, поведінку ОСОБА_1 в частині виконання покладених на нього судовим рішенням зобов`язань щодо повернення суми боргу вочевидь не можна вважати добросовісною, у зв`язку із чим колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 25.06.2025 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 жовтня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська