КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/7564/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва в складі судді Ларіонової Н.М., ухвалене в м. Київ 09 червня 2025 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2015 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 380/733/07-А від 18 червня 2007 року в розмірі 34 330,60 доларів США, що еквівалентно 721 828,57 грн., з яких сума заборгованості за кредитом 18190 доларів США, що еквівалентно 382 459,41 грн., сума заборгованості за відсотками 6927,19 доларів США, що еквівалентно 145 649,77 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 6509,64 доларів США, що еквівалентно 136870,43 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 2703,77 доларів США, що еквівалентно 56848,96 грн., покласти на відповідача судовий збір у розмірі 3654 грн.

Позов мотивував тим, що 18 червня 2007 року Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 380/733/07-А, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 33662 доларів США, зі сплатою 10,50 % річних до 17 червня 2014 року. Повернення кредитних коштів здійснюється позичальником згідно графіку, визначеного п. 1.1 кредитного договору. Кредит надавався відповідачу на купівлю транспортного засобу Mitsubishi Pajero SPORT 2007 року випуску, згідно з договором купівлі-продажу № 736 від 08 червня 2007 року, укладеним з ТОВ «Автоград». В порушення норм закону та умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитним договором належним чином не виконав, станом на 08 червня 2015 року відповідач має заборгованість у розмірі 34 330,60 доларів США, що еквівалентно 721 828,57 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу добровільного погашення заборгованості по кредитному договору, направляючи вимоги про повернення боргу, які були залишені без виконання.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 380/733/07-А від 18 червня 2007 року, що виникла станом на 08 червня 2015 року, у розмірі 34330,60 доларів США, з яких 18190 доларів США - заборгованість за кредитом, 6927,19 доларів США - заборгованість за відсотками, 6509,64 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2703,77 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, а також судовий збір у розмірі 3654 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Щодо порушення норм процесуального права при розгляді справи, повідомляв, що ухвалу про відкриття провадження в справі, разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів, судових повісток він не отримував та не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а також не отримував копію судового рішення. 09 липня 2025 року рішення лише було направлено на електронну адресу його представника. Відповідно до реєстру судових рішень вбачається, що оскаржуване рішення виготовлене 09 липня 2025 року, надано загальний доступ 11 липня 2025 року.

Вказував, що в зв`язку з порушенням процесуальних норм його було обмежено в здійсненні справедливого судочинства (правосуддя) та позбавлено права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, не забезпечено рівних процесуальних прав.

Щодо спливу позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості, відсотків, неустойки та штрафних санкцій, посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України; права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказував, що позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обраховувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання або неналежного виконання позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Вказував, що останній платіж ним вчинено 28 січня 2011 року, тобто з цього часу у позивача виникло порушення його права. Із позовом банк звернувся в липні 2015 року, тобто із спливом позовної давності.

ОСОБА_1 було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, яка повністю проігнорована судом першої інстанції.

Оскільки позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості після спливу позовної давності, то до заборгованості по тілу кредиту, чергових платежах, нарахування відсотків та штрафних санкцій застосовується позовна давність, однак цього не було здійснено, і ця обставина є важливою, оскільки є самостійною підставою для відмови в позові.

Щодо розгляду справи за участі юридичної особи (позивача), яка є припиненою, посилався на п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, вказував, що відповідно до відомостей з ЄДРПОУ АТ «Альфа-Банк» припинено. Отже, суд першої інстанції з порушенням процесуального права розглянув справу та прийняв рішення по ній, оскільки дана справа підлягала закриттю.

До того ж, під час розгляду справи судом першої інстанції не було враховано вимоги п. 18 Перехідних положень ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем), та стягнуто всупереч даному пункту заборгованість із розрахунку заборгованості за ст. 625 ЦК України, що свідчить про незаконність рішення суду.

Також судом першої інстанції проігноровано п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та стягнуто з нього на користь позивача судовий збір, який повинен бути покладений на рахунок держави.

Вказував, що судом не застосовано вимоги цивільного законодавства щодо встановлення спеціального позовного строку нарахування відсотків, штрафів і пені, що свідчить про необґрунтованість рішення суду.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Від представника АТ «Сенс Банк» Півторака Т.О. надійшла заява про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні в Оболонському районному суді м. Києва в справі № 756/1288/24 із посиланням на те, що інформація щодо судового засідання міститься на офіційному відкритому веб-порталі судової влади України та веб-порталі Оболонського районного суду м. Києва.

Разом із тим, доказів представництва АТ «Сенс Банк» Півтораком Т.О. у іншій справі № 756/1288/24 та неможливості у юридичної особи забезпечити участь її представника в судовому засіданні до заяви додано не було, представник позивача на свій розсуд надав перевагу розгляду іншої справи, в зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку про відсутність поважних причин неявки в судове засідання та необґрунтованість поданої заяви про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, представником позивача не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 червня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 380/733/07-А, за умовами п. 1.1 якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 33662 доларів США зі сплатою 10,50 % річних до 17 червня 2014 року.

Повернення кредитних коштів здійснюється позичальником згідно графіку, визначеного в п. 1.1 кредитного договору, а саме по 401 доларів США до 10-го числа кожного місяця.

Кредит надається позичальнику на купівлю транспортного засобу Mitsubishi Pajero SPORT 2007 року випуску згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 736 від 08 червня 2007 року, укладеного з ТОВ «Автоград» (п. 1.2 договору).

Згідно п. 4.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником строків/термінів повернення кредиту чи відповідної його частини, та/або сплати процентів чи комісій, визначених п.п. 1.1, 2.5, 2.8.3, 3.2.3, 3.3.2, 4.4, 5.5 цього договору, а також прострочення, визначених п. 1.1 цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення (а. с. 8 - 10 т. 1).

На підставі заяви на видачу готівки № 10 від 18 червня 2007 року та квитанції № 11 від 18 червня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк» видано ОСОБА_1 166628 грн. на виконання умов кредитного договору № 380/733/07-А (а. с. 12 т. 1).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 08 червня 2015 року у відповідача виникла перед позивачем заборгованість в розмірі 34 330,6 доларів США, що еквівалентно 721 828 грн. 57 коп. по курсу НБУ станом на 08 червня 2015 року (21,0258 грн. за 1 долар США) з яких: 18 190,00 дол. США, що еквівалентно 382 459,41 грн., - заборгованість за кредитом, 6 927,19 дол. США, що еквівалентно 145 649,77 грн., - заборгованість за відсотками, 6 509,64 дол. США, що еквівалентно 136 870,43 грн., - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2 703,77 дол. США, що еквівалентно 56 848,96 грн., - пеня за несвоєчасне повернення відсотків (а. с. 6 - 7 т. 1).

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 34 330,60 доларів США, що еквівалентно 721 828,57 грн., з яких сума заборгованості за кредитом 18190 доларів США, що еквівалентно 382 459,41 грн., сума заборгованості за відсотками 6927,19 доларів США, що еквівалентно 145 649,77 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 6509,64 доларів США, що еквівалентно 136870,43 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 2703,77 доларів США, що еквівалентно 56848,96 грн., покласти на відповідача судовий збір у розмірі 3654 грн. (а. с. 45 - 47 т. 1).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року стягувача АТ «Укрсоцбанк» замінено його правонаступником АТ «Альфа-Банк» (а. с. 89 - 90 т. 1).

12 серпня 2022 року відбулись позачергові загальні збори акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (про що був складений відповідний протокол №2/2022 від 18 серпня 2022 року) якими прийняте рішення щодо зміни назви з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (скорочена назва - АТ «Сенс Банк») місцезнаходження якого: 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, буд. 100 (а. с. 95 - 116 т. 2).

Відповідно до витягу з державного реєстру банків Національного банку України від 02 грудня 2022 року, підставою внесення змін до реєстру є зміна найменування з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» (а. с. 93 т. 2).

Згідно виписки з ЄДРПОУ від 30 грудня 2022 року, відомості про перебування юридичної особи АТ «Сенс Банк» в процесі припинення відсутні (а. с. 95 - 96 т. 2).

Згідно статуту АТ «Сенс Банк», погодженого НБУ 12 вересня 2022 року, банк є правонаступником усіх прав і зобов`язань АТ «Альфа-Банк» (а. с. 98).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року за заявою відповідача ОСОБА_1 скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а. с. 28 - 31 т. 2).

25 жовтня 2021 року відповідачем подано заяву про застосування позовної давності (а. с. 51 - 53 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Встановивши, що між позивачем та відповідачем дійсно було укладено кредитний договір № 380/733/07-А від 18 червня 2007 року, відповідач (позичальник) свої зобов`язання за договором кредиту не виконав належним чином, допустив прострочення в платежах, позивачем нараховано передбачену умовами договору пеню, відповідач розмір заборгованості не оспорив, розрахунки не спростував, не надав доказів на підтвердження відсутності боргу, відповідачем за весь період проходження військової служби, а також після її закінчення не було здійснено жодних дій, щодо повідомлення позивача про проходження військової служби, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Положеннями п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції Закону від 05 березня 2015 року, станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, знаючи про наявність не виконаного зобов`язання перед кредитором, не ставив до відому кредитора про проходження військової служби.

При цьому суд першої інстанції безпідставно застосував п. 5.3. кредитного договору, якою регулюється звільнення сторін договору від відповідальності у випадку настання обставин форс-мажору, та констатував, що відповідач позбавляється права посилатися на обставини військових дій як підставу звільнення від відповідальності у зв`язку із неповідомленням позивача про проходження та припинення військової служби.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими та здійснені з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на те, що положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» безпосередньо встановлює пільги щодо звільнення від нарахування пені та процентів за користування кредитом військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, незалежно від обставин повідомлення банку особою, яка має право на таку пільгу, про її наявність.

Листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142 встановлено, що документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем у особливий період, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних, є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки.

Також документами, які підтверджують призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, можуть бути довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Зазначені документи можуть видаватися родинам військовозобов`язаних та резервістів для пред`явлення їх за місцем вимоги.

Початком військової служби військовозобов`язаних є день призову на військову службу у районному військовому комісаріаті, а для резервістів - день зарахування до списків особового складу військової частини, про що робиться відповідний запис до військового квитка.

Закінченням військової служби для резервістів та військовозобов`язаних є день виключення військовослужбовців із списків особового складу військової частини, про що робиться відповідний запис до військового квитка.

Відповідач ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення НОМЕР_1 , виданого 04 червня 2015 року (а. с. 127 т. 1).

Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20 червня 2014 року № 45, відповідно до мобілізаційної директиви Начальника Генерального штабу-головнокомандувача ЗСУ від 28 березня 2014 року № 322/976 призвано на військову службу до ЗСУ та направлено 20 червня 2014 року старшину ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) (а. с. 46 т. 2).

Згідно довідки в/ч пп НОМЕР_2 від 27 лютого 2015 року № 02/478/1, ОСОБА_1 дійсно в період з 31 серпня 2014 року по 15 жовтня 2014 року, з 02 листопада 2014 року по 26 грудня 2024 року безпосередньо брав участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі/районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей (а. с. 50 т. 2).

Наказом командира в/ч пп НОМЕР_2 від 12 червня 2015 року старшину ОСОБА_1 звільнено в запас (а. с. 49 т. 2).

Таким чином, оскільки відповідачем надано до суду документи на підтвердження наявності у нього пільги від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення пені та відсотків за період з 20 червня 2014 року (дата мобілізації ОСОБА_1 ) до 08 червня 2015 року (дата звільнення відповідача в запас) не ґрунтуються на вимогах закону і задоволенню не підлягали.

Крім того, залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, суд першої інстанції хибно вважав, що оскільки 18 червня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №380-733/07-А з кінцевим терміном повернення до 17 червня 2014 року, позивач звернувся в липні 2015 року, через один рік після закінчення терміну повернення, таким чином позивач звернувся в межах строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо дотримання строку позовної давності, враховуючи, що укладений сторонами кредитний договір № 380/733/07-А від 18 червня 2007 року встановлював окремі зобов`язання, які деталізували обов`язок ОСОБА_1 повернути борг частинами та передбачали самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку.

За таких обставин право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з його внесення і обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Оскільки за умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався повертати кредит, сплачувати проценти по 10 число кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним зі щомісячних платежів починався з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Із розрахунків заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що останній платіж відповідачем здійснено: за тілом кредиту 28 січня 2011 року, за відсотками 01 березня 2011 року, і після цього позовна давність не переривалася. Разом із тим, з позовом банк звернувся до суду засобами поштового зв`язку 26 червня 2015 року, а отже, строк давності для платежів по тілу кредиту та відсоткам, які підлягали здійсненню до 26 червня 2012 року, вважається таким, що сплив, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про дотримання позивачем строку позовної давності є передчасними та помилковими.

Також апеляційний суд враховує слушні доводи апеляційної скарги, що відповідач не отримував копію судового рішення, оскільки 09 липня 2025 року рішення було направлено лише на електронну адресу його представника, таким чином, судом першої інстанції не дотримано вимог ч. 3 ст. 272 ЦПК України, якою передбачено, що у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Апеляційний суд враховує та погоджується з аргументами відповідача у апеляційній скарзі, що незважаючи на наявність в матеріалах справи документів, якими підтверджується його статус учасника бойових дій, судом першої інстанції проігноровано п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та безпідставно стягнуто з нього на користь позивача судовий збір.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги, що відповідно до відомостей з ЄДРПОУ АТ «Альфа-Банк» припинено, однак суд першої інстанції з порушенням процесуального права розглянув справу та прийняв рішення по ній, оскільки дана справа підлягала закриттю, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що у 2022 році позивачем АТ «Альфа-Банк» здійснено зміну юридичного найменування банку на АТ «Сенс Банк», про що здійснено відповідний запис до державного реєстру банків.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача в апеляційній скарзі на п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, якою передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З огляду на те, що заборгованість, заявлена до стягнення АТ «Сенс Банк» в межах даної справи, утворилась в період з 11 березня 2009 року по 18 червня 2014 року, вимоги п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 було обмежено в здійсненні справедливого судочинства (правосуддя) та позбавлено права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, не забезпечено рівних процесуальних прав, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 був особисто присутній в судовому засіданні 28 травня 2025 року, у якому судом оголошено про перехід до стадії ухвалення повного тексту судового рішення та повідомлено, що проголошення повного тексту відбудеться 09 червня 2025 року о 17:50.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що ухвалу про відкриття провадження в справі, разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів, судових повісток ОСОБА_1 не отримував та не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, оскільки зазначені обставини не є самі по собі підставою для скасування рішення, передбаченими ст. 376 ЦПК України, враховуючи, що ЦПК України передбачено інститут перегляду заочного рішення за заявою відповідача та його подальше оскарження в апеляційному порядку, чим ОСОБА_1 скористався, подавши відповідну заяву.

Заява про перегляд заочного рішення була задоволена судом, скасовано заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року і призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Таким чином, процесуальні права відповідача було повністю поновлено судом під час нового розгляду справи. При цьому представник відповідача - адвокат Руденко В.Б., яким подавалася заява про перегляд заочного рішення, ознайомлювався з матеріалами справи (а. с. 107 т. 1).

Виходячи з наведеного, висновки суду першої інстанції про задоволення позову є передчасними та помилковими, рішення суду ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи даний спір по суті, апеляційний суд виходить із того, що 18 червня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 380/733/07-А, за умовами п. 1.1 якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 33662 доларів США зі сплатою 10,50 % річних до 17 червня 2014 року, із поверненням кредитних коштів згідно графіку, визначеного в п. 1.1 кредитного договору, а саме по 401 доларів США до 10-го числа кожного місяця.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 08 червня 2015 року у відповідача виникла перед позивачем заборгованість в розмірі 34 330,6 доларів США, що еквівалентно 721 828 грн. 57 коп. по курсу НБУ станом на 08 червня 2015 року (21,0258 грн. за 1 долар США) з яких: 18 190,00 дол. США, що еквівалентно 382 459,41 грн., - заборгованість за кредитом, 6 927,19 дол. США, що еквівалентно 145 649,77 грн., - заборгованість за відсотками, 6 509,64 дол. США, що еквівалентно 136 870,43 грн., - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2 703,77 дол. США, що еквівалентно 56 848,96 грн., - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зробила висновок, що «заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». За даних обставин, вираження розміру заборгованості в еквіваленті національної валюти України за договірним зобов`язанням в іноземній валюті не ґрунтується на вимогах закону і заборгованість підлягає стягненню у доларах США.

Відповідачем розмір заборгованості не оспорено, розрахунки не спростовано, не надано доказів на підтвердження відсутності боргу.

Разом з тим відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, яка підлягає частковому задоволенню, враховуючи, що останній платіж відповідачем здійснено 28 січня 2011 року за тілом кредиту, 01 березня 2011 року за відсотками, і після цього позовна давність не переривалася, з позовом банк звернувся до суду засобами поштового зв`язку 26 червня 2015 року, а отже, строк давності для платежів по тілу кредиту та відсоткам, які підлягали здійсненню до 26 червня 2012 року, вважається таким, що сплив.

Крім того, вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення пені та відсотків за період з 20 червня 2014 року (дата мобілізації ОСОБА_1 ) до 08 червня 2015 року (дата звільнення відповідача в запас) не ґрунтуються на вимогах пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» і задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 380/733/07-А від 18 червня 2007 року: за тілом кредиту (згідно розрахунку заборгованості на а. с. 7 т. 1) за період з 11 липня 2012 року по 18 червня 2014 року в розмірі 11790 доларів США, за відсотками за період з 11 липня 2012 року по 17 червня 2014 року в розмірі 1208,49 доларів США, а також, відповідно до п. 4.2 кредитного договору, підлягає сплаті пеня в розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, за період з 07 червня 2014 року (згідно розрахунку заборгованості на а. с. 7 зворот т. 1) до 19 червня 2014 року включно (по день мобілізації ОСОБА_1 ) строком 13 днів: за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 79,78 доларів США (на суму заборгованості 11790 доларів США та виходячи з облікової ставки НБУ 9,5 %), за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 8,17 доларів США (на суму заборгованості 1208,49 доларів США та виходячи з облікової ставки НБУ 9,5 %), всього 13086,44 доларів США.

В решті позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 13086,44 доларів США.

Таким чином, за наслідками апеляційного перегляду позов залишається задоволеним на 38 % (стягнуто 13086,44 доларів США із заявлених до стягнення 34330,60 доларів США).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки відповідач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, судові витрати за подання позовної заяви пропорційно до задоволення позовних вимог у розмірі 1 388,52 грн. підлягають компенсації позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційна скарга при цьому задовольняється на 62 %, що еквівалентно 3 398,22 грн. судового збору за її подання, судовий збір у зазначеній частині підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

Шляхом зустрічного зарахування з позивача в дохід держави підлягає стягненню 3 398,22 грн. - 1 388,52 грн. = 2 009,70 грн. судового збору.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (м. Київ вул. В.Васильківська 100 ) заборгованість за кредитним договором № 380/733/07-А від 18 червня 2007 року станом на 08 червня 2015 року в розмірі 13086,44 доларів США.

В решті позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 2009,70 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.