ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/9071/24

провадження № 22-ц/4809/1131/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2025 року у складі головуючого судді Мохонько В. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.

У жовтні 2024 року Комунальне підприємство «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради звернулось до суду з позовом (з урахуванням уточнених позовних вимог), в якому просило стягнути солідарно, із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на свою користь загальну суму боргу, з яких: 54 621,83 грн - борг за послуги з постачання теплової енергії, 5 196,37 грн - індекс інфляції, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, 1 839,55 грн. - 3% річних, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач відповідно до «Правил надання послуг з постачання теплової енергії типових договорів про надання з постачання теплової енергії», Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надає споживачам послуги з постачання теплової енергії.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками, а відтак і споживачами теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 .

КП «Теплоенергетик» надавались послуги з теплопостачання в опалювальні сезони в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, шляхом подачі теплової енергії за вказаною адресою, сторони вступили в фактичні договірні правовідносини.

За період з 01 листопада 2019 року по 30 червня 2024 року відповідачам надавалися послуги з централізованого теплопостачання за вказаною вище адресою, за які сплачено не було.

Позивач вказує, що споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати за комунальні послуги.

Зі свого боку позивач договірні зобов`язання виконує в повному обсязі, у відповідності до вимог чинного законодавства. В свою чергу, відповідачі свої зобов`язання щодо своєчасності плати за отримані послуги належним чином не виконують, чим порушують вимоги статті 526 ЦК України.

Керуючись ст. 625 ЦК України, боржникам нарахована сума основного боргу за спожиту теплову енергію в сумі 54 621,83 грн; індекс інфляції, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України - 5 196,37 грн 3% річних, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України - 1 839,55 грн, які і просить стягнути позивач.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо задоволення позовних вимог. Зазначив, що позивач не дотримався процедури, не отримав згоди на постачання послуги, доказів надання послуг не надав, ціни вигадав.

ДП «КТ» ТОВ «ЦНТІ УНГА», передавши персональні дані (конфіденційну інформацію), а позивач, обробивши її, порушили ст. 32 Конституції.

Ні позивачу, ні ДП «КТ» ТОВ «ЦНТІ УНГА», ні Міськраді не надавалась згода на будь-які дії з персональними даними. Позивач використовує дані для вимагання (189 ККУ), відвідував приміщення і залишав погрози. Також накопичення боргу ~ 60000 грн є нелогічним зловживанням, оскільки позивач мав обмежити (припинити) послугу. Згідно скарги до позивача №Г-442 його було повідомлено, що послуги не потрібні і не замовлялись. Крім того, зазначив, щодо воєнного стану, що вказаний закон затверджував воєнний стан на 30 діб. Щодо карантину, то вказане продовження позовної давності могло застосовуватись тільки під час карантину. Коли карантин було скасовано то продовження втратило силу. Т. ч. позовна давність дорівнює 3 роки + 30 діб (а.с.34-36).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2025 року, з урахуванням ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2025 року про виправлення описки, задоволено позов Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Стягнуто, солідарно, із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» 54 621,83 грн боргу за послуги постачання теплової енергії, 1 839,55 грн - 3% річних, 5 196,37 грн індекс інфляції.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь на користь Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» по 1 009,33 грн, з кожного, внесеного судового збору.

Задовольняючи позовні вимиги суд першої інстанції керувався тим, що відповідачі споживають послуги з постачання теплової енергії, які надає позивач, у зв`язку з чим між сторонами склалися фактичні договірні відносини і виникли взаємні права та обов`язки. На адресу відповідачів позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії за період з листопада 2019 року по червень 2024 року, за яку не сплачено, а тому станом на 01 липня 2024 року за відповідачами рахується заборгованість в розмірі 54 621, 83 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Крім того, встановивши, що відповідачами несвоєчасно внесено плату за послуги з теплопостачання, в порядку ст. 625 ЦК України, суд стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача 3% річних в розмірі 1 839,55 грн та інфляційних витрат в сумі 5 196,37 грн.

Щодо посилань відповідача ОСОБА_2 на пропуск позивачем строку позовної давності суд зазначив наступне.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України з 12.03.2020 року було установлено карантин, дія якого у подальшому неодноразово продовжувалася та тривала до 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року.

Як вже зазначалось, 24.02.2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, діє якого продовжувалась та триває на даний час.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Виходячи із наведених законодавчих вимог та враховуючи обставини справи, звернення позивача 10 жовтня 2024 року з позовом у даній справі відбулось у межах строку загальної позовної давності.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_2 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2025 року.

Вказав, що в матеріалах справи не міститься жодних доказів надання позивавачем послуг ні у вказану будівлю, ні у відповідний стояк, ні у приміщення.

Зазначив, що відповідачі у справі не є споживачами у визначенні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» і ЗУ «Про теплопостачання», оскільки не укладено договір, і відсутні окремо докази надання послуг. Перейменування позивача не є доказом ніяких інших обставин. Перебування чи не перебування приміщення у власності також не доводить наданя послуг це незалежні обставини.

Іншим порушенням норм процесульного права апелянт вважає те, що згідно п.п.4.4. статуту позивача його директора призначає міський голова, але в матеріалах справи відсутні докази призначення міським головою фіз. особи Чельника як директора позивача, а тому позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Крім того, до апеляційної скарги відповідач включив заперечення на ухвали суду першої інстанції, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

Зазначив, що до суду першої інстанції було подано 4 клопотання (не враховуючи клопотання про ознайомлення з матеріалами справи):

1)25.11.2024 - розглядати справу за правилами загального позовного провадження;

2)18.02.2025 - визнати підстави для відмови від відповіді відсутніми та зобов`язати

позивача надати відповіді на 10 запитань, поставлених у відзиві (першій заяві по суті , що подана відповідачем);

3)18.02.2025 - залишити позов (уточнений позов) без руху або повернути його;

4)18.02.2025 - витребувати у позивача оригінал електронного доказу (а.с.7), поставлено під сумнів відповідність оригіналу.

Усі клопотання суд відхилив без необхідної аргументації і мотивації (ст.260 ЦПКУ, ч. 10ст.268 ЦПКУ).

Щодо клопотання 1). Згідно ст.274 ЦПКУ: 3. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 2) значення справи для сторін; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. З ухвал суду незрозуміло, чи врахував суд значення справи для відповідача і думку відповідача, і якщо врахував, то як саме.

Щодо клопотання 2). Згідно ч.6 ст.93 ЦПКУ: 6. Учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 70, 71 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань. Вказаний перелік є вичерпним. Позивач відмовився надавати відповіді з не передбаченої в переліку причини. Суд, вирішуючи клопотання, просто констатував, що позивач відмовився безпричинно, без висновку щодо відсутності (наявності) підстав відмови.

Щодо клопотання 3). Згідно п.4.4 статуту позивача його директора призначає міський голова, але в матеріалах справи відсутні докази призначення міським головою фіз. особи Чельника як директора позивача. Мосін згідно ч.2 ст.42 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" не є особою, яка може заміняти міського голову. Отже позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи;

Суд, вирішуючи клопотання, вказав, що позов підписано керівником, уточнений позов підписано представником. Але суд не надав висновок щодо невідповідності вказаних осіб статуту позивача.

Щодо клопотання 4). Суд виніс ухвалу в судовому засіданні. Оскільки відповідачем було поставлено під сумнів вказаний доказ, суд не роз`яснив, чи надалі брав доказ до уваги. Згідно ч.5 ст.100 ЦПКУ: 5. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно відповіді на відзив (а.с.47) позивач вказує , що отримав аркуш (а.с.7) з сайту Мін`юсту і одночасно аркуш є оригіналом, що неможливо. Тобто вказаний аркуш (а.с.7) є в кращому випадку паперовою копією електронного документа. Оригінал електронного доказу знаходиться в Мін`юсті, а у позивача може знаходитися електронна копія у вигляді файлу. Така копія повинна бути завірена. Посилання з ОR-коду не відкривається, хоча Мін`юст повідомляв , що відновив усі реєстри.

Крім того згідно ухвали від 28 квітня 2025 року суд вказав, що в ухвалі від 20 листопада 2024 року є описка в по батькові. Але в цій ухвалі немає описки, оскільки ухвала винесена згідно позову. Помилки у позові - не є відповідальністю суду. Уточнений позов було здано в Укрпошту 03 січня 2025 року і отримано судом 07 січня 2025 року. Отже суд може виправляти власні описки після 07 січня 2025 року. Проте залучення до участі у справі іншої особи шляхом "виправлення описок" заднім числом - не передбачено ЦПКУ.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 заперечила щодо доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначила, що відповідно до ст. 13 Конституції України, ст. 322 ЦК України власність зобов`язує, тягар утримання майна лежить на власнику, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо цього питання у відповіді на відзив на позовну заяву представником відповідача надано вичерпні роз`яснення щодо фактичних та договірних правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачами. Відключення квартири за адресою: АДРЕСА_2 від послуги з постачання теплової енергії не здійснювалося, документів відповідачами щодо відключення від послуг не надавалося, наявність централізованого опалення в квартирі відповідачами не заперечувалася.

Щодо повноважень директора КП «Теплоенергетик» КМР» та його представника зазначила, що відповідно до статуту КП «Теплоенергетик» КМР» - є комунальним унітарним підприємством, яке засноване на власності Кропивницької міської територіальної громади. Власником та засновником підприємства є Кропивницька міська рада. Вищим органом управління є засновник. Управління підприємством здійснюється уповноваженим органом засновника - Головним управлінням житлово-комунального господарства Кропивницької міської ради та Директором підприємства в межах встановлених чинним законодавством. Оперативне управління (керівництво) з підприємством здійснює його директор, який призначається на посаду розпорядженням Кропивницького міського голови з подальшим укладенням контракту. До компетенції директора підприємства належить зокрема і видача довіреності. Документи, які підтверджують повноваження Директора КП «Теплоенергетик» КМР» та його представника надані суду та містяться в матеріалах справи (а.с.154)

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» постачання теплової енергії віднесено до житлово-комунальних послуг.

Згідно ч. 1, 3 ст. 9, п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» виконавець комунальної послуги зобов`язаний: готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20, від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22, від 25 березня 2024 року у справі № 462/1232/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками по 1/ 3 частці квартири, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.7).

КП «Теплоенергетик» КМР відповідно до «Правил надання послуг з постачання теплової енергії типових договорів про надання з постачання теплової енергії», Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надає споживачам послуги з постачання теплової енергії.

Так, позивач надає послуги з теплопостачання в квартиру АДРЕСА_1 , що належить відповідачам, отже відповідачі є споживачами теплової енергії.

У зв`язку із зазначеним між сторонами склалися фактичні договірні відносини і виникли взаємні права та обов`язки.

У відповідності до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

В порушення вимог ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачі договір на постачання теплової енергії з теплопостачальною організацією не укладали, однак підприємство вказані послуги з централізованого теплопостачання квартири надавало, а відповідачі отримували ці послуги.

На адресу відповідачів позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії за період з листопада 2019 року по червень 2024 року, за яку не сплачено, тому станом на 01 липня 2024 року за відповідачами рахується заборгованість в розмірі 54 621,83 грн.

На виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» до тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води не враховуються витрати, які включаються до складу плати за абонентське обслуговування.

Комунальне підприємство «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» запровадило окрему плату за абонентське обслуговування.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначав, що з 01 березня 2022 року плата за абонентське обслуговування у розрахунку на один особовий рахунок для послуг з постачання теплової енергії, що надаються споживачам КП «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» становить: 35,19 грн на місяць з ПДВ.

З 01 липня 2022 року плата за абонентське обслуговування у розрахунку на один особовий рахунок для послуг з постачання теплової енергії, що надаються споживачам КП «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» становить: 36,88 грн на місяць з ПДВ.

З 01 грудня 2022 року плата за абонентське обслуговування у розрахунку на один особовий рахунок для послуг з постачання теплової енергії, що надаються споживачам КП «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» становить: 38,07 грн на місяць з ПДВ, а з 01 січня 2024 року 42,94 грн.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідачів за послуги з теплопостачання та плата за абонентське обслуговування складає 54 621, 83 грн (а.с.5).

Вказаний розрахунок не містить інформації про сплату відповідачами наданих їм послуг. Свого контророзрахунку, який міг би підтвердити сплату за користування послугами відповідачем не надано.

Крім того, відповідачем не спростовано, що він являється власником (співвласником) квартири за зазначеною вище адресою та споживачем послуг, що надавались позивачем. З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо того, що не укладено договір із споживачем,а також того, що відсутні докази надання послуг не заслуговують на увагу.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в розмірі 54 621, 83 грн. Крім того, встановивши, що відповідачами несвоєчасно внесено плату за послуги з теплопостачання, в порядку ст. 625 ЦК України, суд правомірно стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача 3% річних в розмірі 1 839,55 грн та інфляційних витрат в сумі 5 196,37 грн.

Щодо тверджень відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд не надав мотивовану оцінку аргументам щодо терміну позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України з 12 березня 2020 року було установлено карантин, дія якого у подальшому неодноразово продовжувалася та тривала до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

24 лютого 2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого продовжувалась неодноразово та триває і на даний час.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом, а також на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі), у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Виходячи із наведених законодавчих вимог та враховуючи обставини справи, звернення позивача 10 жовтня 2024 року з позовом у даній справі відбулось у межах строку загальної позовної давності.

При цьому, твердження відповідача про те, що ЦП передбачає зупинення строків під час не будь-якого воєнного стану, а тільки введеного першим Законом від 24 грудня 2022 року №2102-ІХ (тобто 30 днів) не заслуговують на увагу, оскільки спростовані викладеним вище, а також зводяться до неправильного розуміння відповідачем норм законодавства.

Щодо тверджень відповідача про те, що позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, колегія суддів зазначає таке.

Так, ч. 3 ст. 58 ЦПК України визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені, відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

У постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 910/16580/23 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі, якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи на засадах самопредставництва, внесені до Єдиного державного реєстру, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням того, що юридична особа діє в суді через певну особу на засадах самопредставництва (з урахуванням відповідних обмежень повноважень, якщо такі є).

Отже, за наявності інформації щодо такої особи в Реєстрі, у разі подання її суду, відсутності стосовно цього спору, про який повідомлено суду, підстави додатково підтверджувати ці повноваження документами, які за своїм змістом є тими, що визначені ч. 3 ст. 56 ГПК України (аналогічні положення містить ч. 3 ст. 58 ЦПК України): - статутом, положенням, трудовим договором (контрактом) - відсутні, оскільки суд може покладатись на відомості з Реєстру як на достовірні.

Згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради», зазначено, що Чельник Олександр Семенович є керівником та представником, а відповідно є особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

За таких обставин, директор КП «Теплоенергетик» КРМ» на підставі наданих йому повноважень, провомірно звернувся до суду з даним позовом.

З урахуваням наявних у матеріалах справи доказів, відсутні підстави вважати, що Чельник О. С. не має повноважень на звернення до суду.

Крім того, відповідачем до апеляціййної скарги включені заперечення на ухвали (у порядку ч. 2 ст. 353 ЦПК України).

Щодо клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, про зобов`язання позивача надати відповіді на 10 запитань постановлених у відзиві та про залишення позову (уточненого позову) без руху або повернення його, а також щодо відсутності повноважень Чельника О. С. на підпис позовної заяви.

Так, ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2025 року залишено без задоволення клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, зобов`язання позивача надати відповіді на 10 запитань постановлених у відзиві та про залишення позову (уточненого позову) без руху або повернення його.

Суд зазначив, що матеріалами справи встановлено, що позовнну заяву підписано безпосередньо керівником юридичної особи, уточнення до позовної заяви підписано представником позивача згідно чинної довіреності, термін дії якої встановлено до 02 січня 2026 року.

Пунктом 1 ч. 4 ст. 19, п. ч. 1 ст. 274 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивачем ціна позову визначена в розмірі 61 657,75 грн, тобто не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначено, що дана справа не відноситься до переліку справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ч. 4 ст.274 ЦПК України.

Враховуючи вимоги ст. 19, 274 ЦПК України суд прийшов до висновку щодо відсутності підстав для розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Крім того, суд вказав, що згідно ст. 93 ЦПК України, учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

Якщо поставлене запитання пов`язане з наданням відповідних доказів, що підтверджують відповідні обставини, учасник справи разом з наданням заяви свідка надає копії відповідних письмових чи електронних доказів.

Учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 70, 71 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.

За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.

Представником позивача подано 07 січня 2025 року відповідь на відзив, в якій зазначено відмову в наданні відповідей на поставлені відповідачем питання.

Ознайомившись із мотивами залишення без задоволення клопотань відповідача колегія суддів не встановила порушень судом першої інстанції.

Зокрема, щодо відмови у розгляді справи в порядку загального позовного провадження, судом вірно зазначено, що спір у даній справі є малозначним, крім того, відповідачем не доведено необхідності розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження. Крім того, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відмови надати відповідь на 10 запитань, оскільки вони не спростовують відсутності у відповідача обов`язку сплатити заборгованість. Щодо повноважень директора, то судом надано повну та обгрунтовану оцінку доводам відповідача. Щодо залишення уточненого позову без руху або його повернення, то суд не встановив підстав для застовування таких наслідків.

Щодо заперечень на ухвалу суду від 28 квітня 2024 року про виправлення описки.

Відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Описка це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо.

Не є описками граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінкові форми слів, застосування русизмів і діалектизмів тощо.

Арифметична помилка це неточність у розмірі присудженого, неправильність арифметичних розрахунків.

Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених в судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи, займаної посади тощо), або виправляє помилки, що мають технічний характер (тобто виникли при виготовленні тексту судового рішення). Отже, виправлення допущених у судовому рішенні описок, арифметичних чи технічних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть ухваленого судом рішення.

Суд, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його прав осудності.

Суд вправі здійснити технічну заміну елементу, яка є очевидною й такою, що в подальшому може ускладнити виконання судового рішення.

Виправленню підлягають лише ті описки, що мають істотний характер. До таких належать: написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат і строків, зокрема, у резолютивній частині судового рішення, оскільки будь-яка описка має істотне значення і може ускладнити виконання рішення. Таким чином, описка трактується як явна неточність або незрозуміле формулювання.

Відтак, встановивши, що судом неправильно зазначено по батькові відповідача ОСОБА_3 , суд, з урахуванням вимог ст. 269 ЦПК, усунув цю неточність шляхом виправлення описки. При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач може помилитись, однак суд має право усунути таку неточність при розгляді справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Щодо посилань відповідача про ненадання позивачем оригіналу інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.7), колегія суддів зазначає, що вказаний доказ наданий позивачем у порядку, визначеному ст. 95 ЦПК України, відтак порушень в цій частині не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, апеляційним судом не встановлено порушень під час перегляду ухвал, заперечення на які включені до апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повна постанова складена 21.10.2025.

Судді

С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко