ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 686/23679/24

провадження № 61-8316св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Хмельницької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хмелівська Олеся Володимирівна, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Спірідонової Т. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна, визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 16 серпня 2013 року її дочка ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року було розірвано.

У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виховання дочки, участі в її утриманні не брав, не цікавився її життям та не спілкувався з нею.

Дитина проживала разом з матір`ю та бабусею.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня 2016 року у справі № 686/13999/16-ц з ОСОБА_2 стягнено аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 липня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2018 року у справі № 686/4776/18 з ОСОБА_2 стягнено неустойку за несплату аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі 4 150,21 грн.

Відповідач не виконував та не виконує свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини. На час звернення до суду з цим позовом він має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 104 518,75 грн.

У грудні 2022 року у ОСОБА_6 виявили онкологічне захворювання (аденокарциному), у 2023 році її стан погіршився, вона не могла самостійно пересуватися, а тому догляд за нею та внучкою ОСОБА_5 здійснювала лише позивачка.

ОСОБА_2 ніякої допомоги не надавав ані своїй дочці, ані колишній дружині.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дитини - ОСОБА_6 померла. Відповідач на похороні присутнім не був, жодним чином не підтримав дочку після смерті матері, що дає підстави для висновку про його абсолютну байдужість до дитини.

Після смерті ОСОБА_6 лише вона як бабуся повністю забезпечує потреби дитини.

У березні 2024 року ОСОБА_2 почав вимагати у неї копію свідоцтва про народження дочки та свідоцтва про смерть колишньої дружини, з метою звільнення з військової служби, водночас будь-якого інтересу до потреб дитини не проявляв. Навпаки він почав створювати перешкоди у здобутті дитиною повної загальної середньої освіти, зокрема, забрав документи дочки зі школи, у якій вона навчалася, неповідомивши про зазначене ані позивачку, ані дочку. У зв`язку з такими діями відповідача дитина була засмучена та перебувала у стресовому стані.

У серпні 2024 року позивачці стало відомо, що дитину зараховано на навчання до Комунального закладу загальної середньої освіти «ліцей № 5 Хмельницької міської ради», на підставі заяви ОСОБА_2 від 14 серпня 2024 року та медичної довідки (форма-086).

Водночас відповідач до дитини не приходив, на медичний огляд її не водив, лікарів з нею не відвідував.

Крім того, відповідач не діє в інтересах дитини, не піклується про її матеріальне забезпечення та соціальний захист. Він як єдиний законний представник дитини не оформив їй пенсію після смерті матері, яка мала інвалідність ІІ групи, чинить перешкоди у оформленні спадкових прав малолітньої дочки.

Відповідач зловживає батьківськими правами з корисливих мотивів, умисно не виконує батьківські обов`язки, натомість ОСОБА_1 бажає стати законним представником внучки ОСОБА_5 , яка постійно з нею проживає та знаходиться на її повному утриманні, забезпечена всім необхідним. Вона любить свою внучку, виховує її, піклується про її фізичне здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечує одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Вони мають тісний емоційний зв`язок, дитина до неї дуже прив`язана.

Посилаючись на наведене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачка просила: позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначити

ОСОБА_1 опікуном малолітньої дитини ОСОБА_3 ; визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з бабусею ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено місце проживання малолітньої дитини з бабусею ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору 2 422,40 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 13 грудня 2024 року № 3197/01-31 ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків стосовно своєї дочки, не займається її вихованням та утриманням, а тому позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам малолітньої дитини.

Зважаючи на відсутність подання органу опіки та піклування про призначення опікуна, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про призначення її опікуном малолітньої ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2025 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, урахувавши принципи розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належно виконувати батьківські обов`язки та змінити ставлення до виховання ОСОБА_3 .

Покладено на орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дочки ОСОБА_3 .

У решті рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03 січня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 відповідач дійсно тривалий час належним чином не брав участі у вихованні дочки, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, не спілкувався з дитиною в необхідному обсязі, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, однак зазначені обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав без попередження про необхідність змінити ставлення до дитини.

Суд урахував, що у червні 2024 року відповідач приїжджав до дитини, спілкувався з нею, один раз переслав бабусі гроші для покупки подарунків дитині.

Апеляційний суд не встановив, що ОСОБА_2 зловживає алкоголем чи вживає наркотичні засоби, притягувався до адміністративної, чи кримінальної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків.

Він заперечував проти позбавлення його батьківських прав стосовно дочки в суді першої інстанції, оскаржив рішення суду про позбавлення його батьківських прав в апеляційному порядку, що дає підстави для висновку про його бажання на цей час брати участь у вихованні дочки.

Стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання батька до надання дитині належного матеріального утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції врахував, що мати дитини померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя позов про позбавлення батьківських прав відповідачка не подавала. Із таким позовом до суду звернулася бабуся дитини в серпні 2024 року. Тобто, батько і бабуся є єдиними рідними людьми для дитини.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських є передчасним та не відповідає інтересами дитини.

Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такий є необґрунтованим, оскільки зазначено, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від виконання обов`язків щодо виховання дочки з підстав того, що він не спілкується з дочкою, не цікавиться її життям, здоров`ям тощо, тобто з тих же підстав, що вказані у позовній заяві і яким суд надав відповідну оцінку.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд зазначив, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, незважаючи на те, що відповідач певною мірою нехтує своїми батьківськими обов`язками, правові підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у виді позбавлення батьківських прав стосовно дочки на цей час відсутні.

Водночас апеляційний суд попередив відповідача про необхідність належно виконувати батьківські обов`язки та змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_3 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хмелівська О. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 25 вересня 2-21 року у справі № 398/4299/17, від 25 вересня 2024 року у справі № 522/13565/23, від 30 серпня 2023 року у справі № 348/1451/20, від 15 травня 2019 року у справі № 490/10338/15-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17, від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази; безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належно не перевірив наявність правових підстав для поновлення ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження, не розглянув заяву позивачки про зловживання відповідачем процесуальними правами та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про долучення нових доказів, наданих на спростування доводів апеляційної скарги відповідача.

Суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав відповідної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема щодо здійснення правоохоронними органами та Службою у справах дітей Хмельницької міської ради перевірок, відповідям зі школи та лікарні, висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, повідомленню командира військової частини про те, що ОСОБА_2 у липні 2024 року самовільно залишив військову частину, доказам про відсутність у нього грошового забезпечення, що дає підстави для висновку про те, що з липня 2024 року він не перебуває на військовій службі, тобто свідомо, без поважних причин, ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_5 є передчасним, не врахував думку дитини.

Суд безпідставно урахував пояснення представника відповідача про те, що останній проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , що є новою обставиною, однак, доказів, наданих позивачкою на спростування зазначеного, до уваги не взяв.

Із серпня 2024 року до часу звернення до суду з касаційною скаргою ані позивачці, ані дитині, ані адвокату Морозову В. Ю., який діє в інтересах ОСОБА_2 , місце перебування останнього невідоме, не вдалося встановити таке й правоохоронним органам.

Апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги пояснення представника органу опіки та піклування, яка зазначила, що скасування рішення органу опіки та піклування призведе до скасування опіки ОСОБА_1 над дитиною, яка, з огляду на фізичну відсутність батька та неможливість встановити його місцеперебування, залишиться без законного представника.

Суд не звернув уваги на те, що відповідач залишив дитину коли їй було 2 роки та, за відсутності поважних причин, протягом 8 років її життям не цікавився. Матеріали справи не містять жодного доказу належного виховання та утримання відповідачем дочки ОСОБА_5 , зокрема й спроб вчинення таких дій.

Із 2016 року дитина бачила батька лише двічі, та категорично заперечує щодо налагодження стосунків з біологічним батьком, якого вона не знає та вважає чужою людиною.

Налагодження стосунків з відповідачем не відповідає найкращим інтересам дитини, зважаючи ще й на вчинення ним дій, які порушують такі інтереси, зокрема: самовільна (без повідомлення позивачки та дитини) зміна навчального закладу дитини, зміна місця її реєстрації; вчинення активних дій щодо позбавлення дитини аліментів. Оформивши пенсійні виплати на утримання дитини, після смерті її матері, яка за життя мала інвалідність ІІ групи, відповідач дитину не утримує, матеріально не забезпечує.

Єдиною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції зазначив його зустріч з дитиною у червні 2024 року, однак суд не врахував, що така зустріч відбулася виключно у зв`язку з необхідністю отримати свідоцтво про народження дитини та свідоцтво про смерть колишньої дружини. Після чого він знову зник із життя дитини.

Висновок суду про можливість змінити поведінку батька дитини на краще, ґрунтується виключно на вибаченнях адвоката ОСОБА_2 від імені відповідача, який незважаючи на тривалий розгляд справи судами жодного разу у судових засіданнях участі не брав.

Із метою спростування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Морозовим В. Ю., про те, що у відповідача теплі стосунки з дитиною, він щомісяця надає кошти дочці, створив належні умови для проживання, однак з березня 2023 року проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому не має можливості займатися вихованням дитини, ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення доказів, однак суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання.

Крім того, ОСОБА_7 надала суду апеляційної інстанції запис судового засідання у справі № 686/13999/16 (за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження, визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), у якому адвокат Малькут І. О., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , зокрема, підтвердила, що ОСОБА_2 вирішує питання щодо уникнення кримінальної відповідальності за самовільне залишення військової частини та звільнення з військової служби з тих підстав, що він є єдиним опікуном ОСОБА_3

08 серпня 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Морозов В. Ю., який Верховний Суд не бере до уваги, оскільки такий подано з пропуском десятиденного строку встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі Верховного Суду від 08 липня 2025 року про відкриття касаційного провадження.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хмелівська О. В., передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2024 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хмелівська О. В., на постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області матеріали справи № 686/23679/24; зупинено дію постанови Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року в частині скасування рішення суду першої інстанції про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 із бабусею ОСОБА_1 .

У липні 2025 року матеріали справи № 686/23679/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_6 - матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із 16 серпня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року було розірвано. Дитина залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_6 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня 2016 року у справі № 686/13999/16-ц з ОСОБА_2 стягнено аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 липня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Після смерті матері малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилася проживати з бабусею ОСОБА_1 .

Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради Хмельницької області від 12 грудня 2024 року, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, посилалася на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дочки ОСОБА_5 , не спілкується з нею, зі святами не вітає, не цікавиться її життям матеріальної допомоги не надає, ухиляється від сплати аліментів та вчиняє дії не в інтересах дитини.

Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанцій вважав, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 відповідач дійсно тривалий час належним чином не брав участі у вихованні дочки, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, не спілкувався з дитиною в необхідному обсязі, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, однак зазначені обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав без попередження про необхідність змінити ставлення до дитини.

Колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки суду апеляційної інстанції передчасними та недостатньо обґрунтованими.

Так, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані

статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року

у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19,

від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі

№ 213/2822/21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі

№ 753/2025/19).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, незважаючи на те, що відповідач певною мірою нехтує своїми батьківськими обов`язками, правові підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у виді позбавлення батьківських прав стосовно дочки на цей час відсутні.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки суд не звернув уваги на її доводи про те, що відповідач мав можливість виконувати свої батьківські обов`язки, однак, знаючи де проживає дитина, після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 такого бажання не виявляв; дитина бачила батька лише двічі, і лише тому, що йому необхідне було свідоцтво про її народження та свідоцтво про смерть матері.

Після ухвалення оскаржуваного судового рішення поведінка відповідача не змінилася. Він не намагається налагодити зв`язок з дочкою, не допомагає їй матеріально та не цікавиться її життям, його місце перебування й надалі невідоме ані їй, ані органу опіки та піклування, ані правоохоронним органам.

Суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав відповідної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, щодо здійснення правоохоронними органами та Службою у справах дітей Хмельницької міської ради перевірок, відповідям зі школи та лікарні, висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, повідомленню командира військової частини про те, що ОСОБА_2 у липні 2024 року самовільно залишив військову частину, а також доказам про відсутність у нього грошового забезпечення, що дає підстави для висновку про те, що з липня 2024 року він не перебуває на військовій службі, тобто свідомо, без поважних причин, ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Перевіряючи наведені доводи заявниці, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до матеріалів справи у суді першої інстанції інтереси ОСОБА_2 представляла адвокат Малькут І. О., яка, зокрема, у вересні 2024 року подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому зазначала, що відповідач має бажання піклуватися про дочку, зокрема, 01 вересня 2024 року він придбав для неї одяг та солодощі, однак зустрітися з дочкою не зміг, оскільки позивачка перешкоджала цьому, і саме неприязні стосунки та конфлікт між ним та

ОСОБА_1 стали підставою для її звернення до суду з цим позовом.

Особисто участі у розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 не брав.

У суді апеляційної інстанції в інтересах відповідача діяв адвокат Морозов В. Ю., який у апеляційній скарзі зазначив, що ОСОБА_2 має дуже теплі стосунки з дочкою ОСОБА_3 , від своєї кровної дитини ніколи не відмовлявся та не забував її. Щомісячно надсилає кошти на її утримання, у разі потреби забезпечує дочку всіма необхідними речами відповідно до її віку. Він завжди намагається підтримувати з нею стосунки та брати участь у її вихованні. Він має гарні відгуки сусідів, а родичі ставляться до нього як до добропорядного громадянина та чемної людини. Проблем із виживанням алкоголю чи наркотичних засобів не має. Він не відмовляється від дочки та хоче з нею і надалі спілкуватися, а також мати можливість бачитися.

Із 13 лютого 2023 року ОСОБА_2 був мобілізований та перебував у лавах Збройних Сил України, а тому бачитися та допомагати дитині не мав змоги.

Також зазначив, що у ході судового розгляду він, як відповідач у справі, може надати суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження створення ним належних умов проживання з ним для дитини. Він піклується про дочку, утримує її, сприяє її всебічному розвитку, створив задовільні та належні умови для проживання.

Особисто участі у судових засіданнях у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не брав, адвокат Морозов В. Ю. в його інтересах клопотання про долучення доказів на підтвердження зазначених вище обставин не заявляв. У судовому засіданні

(у режимі відеоконференції) 12 червня 2025 року лише вибачився перед дитиною від імені батька.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо для того, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Суд зауважив, що мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язано не з прагненням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати в майбутньому піклування від неї. Тому до уваги треба брати всі обставини конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, серед іншого, зазначено, що заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, зокрема, з підстав порушення судом норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, апеляційний суд не перевірив наявність справжнього та належного інтересу у відповідача до власної малолітньої дочки, бажання змінити поведінку, а також дійсні мотиви заперечення ОСОБА_2 , які, зокрема викладено у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, ураховуючи ще й те, що незважаючи на неодноразове відкладення розгляду справи з метою надання йому можливості особисто надати пояснення у суді апеляційної інстанції, участі у судових засіданнях він не взяв, будь-яких відомостей щодо свого місця перебування не зазначив.

Посилаючись лише на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, апеляційний суд у оскаржуваній постанові не зазначив мотивів прийняття чи відхилення доказів, наданих як позивачкою на обґрунтування позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, так і відповідачем, який заперечував щодо їх задоволення.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема щодо визначення її місця проживання (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (див. постанову Верховного Суду

від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

З`ясувавши думку малолітньої ОСОБА_3 , яка у судовому засіданні 12 червня 2025 року пояснила, що хоче проживати з бабусею та не хоче налагоджувати стосунки з батьком, суд апеляційної інстанції оцінки таким поясненням дитини не надав, мотивів її врахування чи відхилення не зазначив.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції належно не встановив, чи забезпечить дотримання найкращих інтересів дитини таке рішення суду; які саме дії вчиняв відповідач для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків, чи дійсно йому чинилися перешкоди у здійсненні таких, наявності/відсутність у відповідача справжнього та належного інтересу до власної малолітньої дочки, чи є підстави, вважати, що він змінить свою поведінку стосовно дитини.

Мотивів відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини оскаржувана постанова апеляційного суду не містить.

У контексті наведеного доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази, неповно встановив фактичні обставини справи та ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, знайшли своє підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої

статті 389 цього Кодексу.

Зважаючи на наведене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належно дослідити зібрані у справі докази, встановити обставини, які мають значення для вирішення справи, дати належну оцінку доводам і запереченням учасників справи та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець