КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького», третя особа: Управління культури Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шнайдер С.В. звернувся до суду з вказаним позовом до Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» (далі - відповідач, КДШМ №5 ім. Л. Ревуцького), третя особа: Управління культури Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що позивач працює на посаді викладача хореографії понад 22 роки, атестаційною комісією йому присвоєно педагогічне звання «викладач-методист», володіє інноваційними та освітніми методиками, активно їх використовує та поширює в професійному середовищі, неодноразово відзначався грамотами, українською мовою володіє в межах, необхідних для виконання професійних обов`язків.

Як вказано в позові, незважаючи на всі заслуги ОСОБА_1 , зі сторони директора КДШМ №5 імені Л. Ревуцького - ОСОБА_2 постійно здійснюється мобінг (цькування) позивача.

Так, згідно наказу директора відповідача за №35-од від 11.09.2023 про затвердження тижневого навантаження педагогічних працівників школи та його обсягу станом на 01 вересня 2023-2024 навчального року затверджено тижневе навантаження в розмірі 6 годин на тиждень, педнавантаження - 0,333 ставки.

Однак, постановою Київського апеляційного суду від 16.04.2024 по справі №761/35632/23 визнано такий наказ незаконним та зобов`язано донарахування та виплату заробітної плати позивачу з розрахунку навантаження в розмірі 14 годин за період з 1 жовтня 2023 року по 16 квітня 2024 року.

В подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2024 в справі № 761/1220/24 визнано незаконним наказ директора КДШМ №5 імені Л. Ревуцького про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 .

На думку сторони позивача, ці рішення судів свідчать про постійний мобінг (цькування) за сторони директора КДШМ №5 імені Л. Ревуцького - ОСОБА_2

Зазначив також, що на даний час ОСОБА_1 визначено педнаватаження 3 години на тиждень, на яке він погодився під тиском та погрозами про звільнення. Вважає, що директор ОСОБА_2 ставиться до позивача зневажливо і дозволяє собі принижувати позивача через його вік.

Позов також обґрунтований також і тим, що внаслідок такого цькування зі сторони директора відповідача відносно ОСОБА_1 протягом всього часу його роботи, позивач постійно почувається пригніченим, протиправні дії призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок протиправної поведінки відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, розмір якої останній оцінює в сумі 100000,00 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Шнайдер С.В., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що навіть після відновлення судовими рішеннями трудових прав позивача, відповідачем здійснено зменшення позивачу педнавантаження до 3 годин на тиждень, на яке ОСОБА_1 погодився під тиском та погрозами звільнення, що свідчить фактично про здійснення економічного тиску на позивача з метою поставити його в умови для його звільнення.

Скаржник зазначає також, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції залишив поза увагою, що факт порушення прав позивача, внаслідок чого останньому завдано моральної шкоди, підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Вказує на невірне застосування судом положень статті 237-1 КЗпП України, якими передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням.

На думку скаржника, суд першої інстанції не дав можливості свідкам надати повні пояснення, тому вважає необхідним їх повторний допит апеляційним судом.

У відзиві на апеляційну скаргу директор Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» ОСОБА_2 наводить заперечення проти доводів скарги, посилаючись на їх безпідставність. Вказує, що прийняття відповідачем наказу №127-к/тм від 05.10.2023 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », ніяк не може бути мобінгом (цькуванням) зі сторони директора ОСОБА_3 відносно позивача, оскільки вказаний наказ видавався за наслідками засідання комісії службового розслідування про невиконання ОСОБА_1 ст. 7 Закону України «Про освіту», а підставою його скасування є недотримання процедури притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Стосовно зменшення педнавантаження до 3 годин на тиждень, вказує, що воно не свідчить про факт мобінгу (цькування) зі сторони директора КДШМ №5 ім. Л. Ревуцького відносно ОСОБА_1 , оскільки таке педнавантаження було затверджене у зв`язку із заявами батьків та за згодою самого ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Управління культури Шевченківського районної в місті Києві державної адміністрації не скористалось правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В порядку підготовки справи до апеляційного розгляду судом розглянуто клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків, подане разом з апеляційною скаргою. В задоволенні цього клопотання, а також в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про приєднання доказів, поданого 27.05.2025 року, було відмовлено з підстав, викладених в ухвали Київського апеляційного суду від 14.07.2025 року про призначення справи до розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Шнайдер С.В. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Крім того, підтримали клопотання про приєднання до справи доказів, подане ОСОБА_1 до канцелярії Київського апеляційного суду 16 вересня 2025 року. Зокрема, просили долучити копії платіжних відомостей за 2024-2025 роки на підтвердження розміру доходу позивача, копію повідомлення директора КДШМ № 5 ім. Л. Ревуцького В.Вознюка від 08.09.2025, а також копію відповіді Представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини від 05.09.2025 року на звернення ОСОБА_1 .

Представник Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» - адвокат Бачук Б.Я. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване. В задоволенні клопотання позивача про приєднання доказів від 16.09.2025 просив відмовити у зв`язку із порушення позивачем порядку подання доказів, визначеного процесуальним законодавством.

Третя особа, Управління культури Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації свого представника для участі у судовому засіданні не направило, надіславши клопотання про розгляд справи без його участі. Просило прийняти рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши думку учасників справи з приводу заявленого ОСОБА_1 клопотання про приєднання доказів, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Так, відповідно до частини другої статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Звертаючись до апеляційного суду із клопотанням про приєднання до справи доказів, позивач ОСОБА_1 жодним чином не мотивував неможливість подання таких доказів у суді першої інстанції, зазначивши лише про відсутність таких доказів в розпорядженні позивача.

Поряд із цим, клопотань про поновлення строку на подання суду доказів із зазначенням поважних причин неможливості їх подання до суду першої інстанції, позивачем не заявлено.

Слід також зазначити, що деякі з доказів, про долучення яких просить позивач (копії платіжних відомостей за червень-травень 2025 року, відповідь Представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини від 05.09.2025), не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, що взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

З огляду на вказане, колегія суддів не вбачала підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 при приєднання доказів.

Щодо суті апеляційної скарги, колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши аргументи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, проаналізувавши всі викладені позивачем факти, які він пов`язує із наявністю підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку із мобінгом (цькуванням), дійшов висновку, що вони ґрунтуються саме на незгоді позивача із діями та рішеннями роботодавця, проте не свідчать про обмеження трудових прав і свобод позивача, що би виразилось у застосуванні до нього дискримінаційного підходу, примушування до звільнення, негативне ставлення, або визначені, або зазначеними формами психологічного та економічного тиску. Суд також вказав на недоведення позивачем належними та достатніми доказами спричинення йому відповідачем моральних страждань, тому вважав безпідставними заявлені ОСОБА_1 вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач працює на посаді викладача хореографії в Початковому спеціалізованому мистецькому навчальному закладі «Київська дитяча школа мистецтв № 5 імені Л. Ревуцького» понад 22 роки.

Рішенням атестаційної комісії 3-го рівня Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради від 16 квітня 2018 року присвоєно педагогічне звання «викладач-методист» (а.с.11-12).

ОСОБА_1 має спеціальність за дипломом педагог-балетмейстер, є заслуженим працівником культури Удмуртської Республіки. Згідно атестаційного листа від 02 березня 2018 року володіє інноваційними та освітніми методиками, активно їх використовує та поширює в професійному середовищі (а.с.11,16-17).

Також, судом встановлено, що 16 квітня 2024 року відповідною постановою Київський апеляційний суд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року в цивільній справі № 761/35632/23 за позовом ОСОБА_1 до Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» про визнання незаконним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, - скасував і постановив по справі нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Вказаною постановою визнано незаконним та скасовано наказ директора Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» №35/од від 11.09.2023 року «Про затвердження тижневого навантаження педагогічних працівників школи та його обсягу станом на 01 вересня 2023 - 2024 навчального року» в частині затвердження тижневого навантаження ОСОБА_4 в розмірі 6 годин на тиждень, педнавантаження - 0,333 ставки.

Також зобов`язано Початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» здійснити донарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з розрахунку тижневого навантаження в розмірі 14 годин на тиждень починаючи з 01 жовтня 2023 року по 16 квітня 2024 року (том 1 а.с.18-22).

Сторонами не оспорювалось, що вказане судове рішення виконано відповідачем.

Зазначеним судовим рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що відповідач повинен був повідомити ОСОБА_1 про зміну умов праці не пізніше 01 вересня 2023 року, чого зроблено не було.

Встановлено, що позивач не подавав заяву про зменшення педагогічного навантаження, про його зменшення позивача не було повідомлено 01 вересня 2023 року, а відтак у відповідача не було підстав зменшувати педагогічне навантаження позивачу.

Зменшення навантаження позивачу відбулося із порушенням встановленого законодавством порядку, а відтак дії відповідача по видачі такого наказу є неправомірними і останній підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2024 (яке не було оскаржене відповідачем) в справі № 761/1220/24 за позовом за позовом ОСОБА_5 до Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького», про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, - визнано незаконним наказ директора Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» № 127-к/тм від 05.10.2023 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 (а.с.23-25).

Вказаним рішенням суду першої інстанції встановлено, що згідно наказу директора Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв № 5 імені Л.Ревуцького» № 35-од від 11.09.2023 року про затвердження тижневого навантаження педагогічних працівників школи та його обсягу станом на 01 вересня 2023-2024 навчального року затверджено тижневе навантаження ОСОБА_1 в розмірі 6 годин на тиждень, педагогічне навантаження - 0,333 ставки.

05.10.2023 року директор Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв № 5 імені Л.Ревуцького» виніс наказ № 127-к/тм про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 . У вказаному наказі зазначено: « В зв`язку з порушенням пунктів 3.8, 3.9, 3.21 посадової інструкції викладача «Обов`язки», а також пунктів 5.2, 5.3, 5.9 посадової інструкції викладача «Відповідальність» наказую: ОСОБА_1 , викладачу хореографії оголосити догану. Підстава: протокол № 1 від 28 вересня 2023 року засідання комісії службового розслідування про невиконання викладачем ОСОБА_1 ст. 7 Закону України «Про освіту».

При цьому, у вказаному рішенні зроблено висновок, що відповідачем було порушено процедуру притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, оскільки під час засідання комісії зі службового розслідування, яке відбулось 28.09.2023, не було викликано ОСОБА_1 на засідання, не було запропоновано ОСОБА_1 надати пояснення з приводу невиконання викладачем ОСОБА_1 ст. 7 ЗУ "Про освіту". Фактично без заслуховування особи розглянуто питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

11 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)», яким Кодекс законів про працю України доповнено статтею 2-2, відповідно до якої:

Мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є:

- створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);

- безпідставне негативне видокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);

- нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;

- нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;

- безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);

- необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.

Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 2 статті 81 ЦПК України визначено, що у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина 2 статті 76 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що вказані вище рішення судів свідчать про постійний мобінг (цькування) зі сторони директора КДШМ № 5 ім. Л. Ревуцького відносно ОСОБА_1 та неодноразове винесення незаконних наказів. Зазначав також, що на даний час йому визначено педнавантаження 3 години на тиждень, на яке він був змушений погодитись під тиском та погрозами звільнення. Вказував на те, що директор відповідача постійно принижує позивача, ставиться до нього зневажливо. Внаслідок цькування зі сторони директора КДШМ № 5 ім. Л. Ревуцького відносно ОСОБА_1 протягом всього часу роботи останній постійно почувається пригніченим. Вважає, що протиправні дії директора призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що досліджені в сукупності по справі докази не дозволяють встановити жодну із вищенаведених та передбачених чинним законодавством форм психологічного або економічного тиску роботодавця на працівника, а тим більше їх систематичні, тривалі дії.

Так, підставою для застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення було невиконання викладачем ОСОБА_1 посадової інструкції та вимог статті 7 Закону України «Про освіту», виявлені роботодавцем. Поряд із цим, підставою для скасування судом наказу № 127-к/тм від 05.10.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності стало порушення роботодавцем процедури притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Підставою для скасування судом у справі № 761/35632/23 наказу директора Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» №35/од від 11.09.2023 року «Про затвердження тижневого навантаження педагогічних працівників школи та його обсягу станом на 01 вересня 2023 - 2024 навчального року» стало те, що ОСОБА_1 не був належним чином заздалегідь повідомлений про зміну істотних умов праці, а з власною заявою про зменшення йому педагогічного навантаження до працедавця не звертався.

З огляду на вказане, встановлення судовими рішеннями фактів порушення трудових прав позивача під час розгляду інших цивільних справ, ініційованих позивачем, саме по собі не вказує на наявність в діях роботодавця ознак мобінгу, оскільки не свідчить про систематичні, тривалі, умисні дії або бездіяльності роботодавця, які спрямовані на приниження честі, гідності позивача, його ділової репутації, у тому числі, з метою припинення ним трудових прав та обов`язків.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції про не доведення позивачем підстав для відшкодування завданої йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються принципи розумності, справедливості та добросовісності.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 461/6803/16-ц, від 19 серпня 2020 року в справі № 761/36549/18 зазначено, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

У даній справі встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року в цивільній справі № 761/35632/23, а також рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року в справі № 761/1220/24, судом встановлено порушення Початковим спеціалізованим мистецьким навчальним закладом «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» трудових прав позивача ОСОБА_1 , скасовано незаконні накази відповідача та відновлено становище, що існувало до порушення трудових правовідносин.

Слід зазначити, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконної невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував не лише наявністю факту мобінгу, а і порушенням його трудових прав, встановленим рішеннями судів, які набрали законної сили.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, не звернув уваги на те, що порушення трудових прав ОСОБА_1 , встановлені рішеннями судів, призвели до моральних страждань і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, та зробив помилковий висновок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: "зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи".

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме, щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Посилаючись на тривалість та глибину моральних страждань, яких він зазнав, та обсяг зусиль, необхідних для організації свого життя, позивач оцінив розмір моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Поряд з цим, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, є завищеним.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що апелянт у справі ОСОБА_1 , може розглядатись як такий, що зазнав певних страждань внаслідок незаконних дій відповідача, пов`язаних із порушенням трудових прав позивача та необхідністю в судовому порядку відновлювати трудові права. Тому суд, на засадах розумності та справедливості, присуджує йому 10 000 грн компенсації моральної шкоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 04 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького», третя особа: Управління культури Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Київська дитяча школа мистецтв №5 імені Л. Ревуцького» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди в більшому розмірі відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складений 21 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

Т.А. Слюсар