Справа № 344/17/25
Провадження № 22-ц/4808/1468/25
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Тернопільській області, Чортківського районного відділу ГУНП в Тернопільській області про визнання незаконними дій, відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами представника головного управління Національної поліції в Тернопільській області Куриляк Марії Григорівни та Гордєєва Олексія Євгеновича на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2025 року під головуванням судді Польської М.В. в м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Тернопільській області, Чортківського районного відділу ГУНП в Тернопільській області про визнання незаконними дій старшого лейтенанта Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Гасій В.І. та сержанта ОСОБА_2 щодо застосування 31.05.2023 превентивного поліцейського заходу (перевірки документів) стосовно ОСОБА_1 ; визнання незаконними дії старшого лейтенанта Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Гасій В.І. щодо застосування 31.05.2023 превентивного поліцейського заходу (обмеження пересування) стосовно ОСОБА_1 та адмінзатримання за відсутності складу адмінправопорушення; визнання незаконними дії старшого лейтенанта Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_3 щодо застосування 31.05.2023 превентивного поліцейського заходу примусу (фізичного впливу) стосовно ОСОБА_1 ; визнання протиправною бездіяльність старшого лейтенанта Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Гасій В.І. щодо неповідомлення ОСОБА_1 про мотиви затримання 31.05.2023р. та нероз`яснення його прав; визнання протиправними дії майора Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Гамваль О.О. щодо застосування 31.05.2023 превентивного поліцейського заходу (поверхневої перевірки та огляду) стосовно ОСОБА_1 ; стягнення з Державного бюджету на користь позивача завданої моральної шкоди у сумі 29 258,06 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 31.05.2023 щодо позивача безпідставно застосовано превентивні поліцейські заходи, захід примусу, захід забезпечення провадження в адміністративній справі, чим порушено законні права позивача, спричинено йому тілесні ушкодження та завдано моральної шкоди.

Цього ж дня складено протокол про адміністративне порушення про вчинення злісної непокори законній вимозі поліцейського, а саме відмова пред`явити документи, що посвідчують особу кваліфіковані за ч.1 ст.185 КУпАП.

Все відбувалося в присутності свідків, працівників ТЦК та СП, які 40хв його утримували до прибуття патрульних, в подальшому застосовувались превентивні поліцейські заходи (перевірка документів, обмеження пересування, огляд поверхневий та рюкзака), захід примусу з фізичним впливом, захід забезпечення провадження в адміністративній справі (адмінзатримання).

За наслідками розгляду протоколу постановою Чортківського районного суду від 25.07.2023 проводження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст.185 КУпАП (тривало адмінпровадження 2 місяці 1 день) закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим виникло право за цим позовом на відшкодування за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за ч.1 ст.1176 ЦК України, розмір якої відповідає часу адмінпереслідування з 31.05.2023 по винесення постанови судом 01.08.2023 (2міс.1день х 258.06грн. виходячи з розміру мінімальної заробітної плати) та складає 16 258.06грн, а також 13 000 грн спричиненої діями працівників поліції.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Державного бюджету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1 000 грн. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник головного управління Національної поліції в Тернопільській області Куриляк М.Г. вказала, що з рішенням суду ГУНП в Тернопільській області не погоджується в частині задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди в сумі 1 000 грн, спричиненою застосуванням до ОСОБА_1 заходів примусу.

Зазначила, що всі дії, пов`язані зі складанням протоколу від 31.05.2023 вже були предметом розгляду судом у справі №607/23550/23, на наслідками якого судом частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на його користь моральну шкоду.

Вважає правильним твердженням суду щодо неправомірності дій, вчинених поряд з складанням протоколу чи передують його складанню та як наслідок завдання позивачу моральної шкоди.

Стосовно тверджень позивача щодо застосування заходу примусу (заломлення руки за спину та заштовхування в авто), чим спричинено тілесні ушкодження, які, як зазначено у консультаційному висновку КНП «Чортківська ЦМЛ» від 01.06.2023, встановлені як закрита травма, пошкодження зв`язок лівого плечового суглобу ОСОБА_1 , зазначила наступне.

За ч.1-З ст.7, ч.1,4 ст.8, підп.1,5,8,9,24 ч.1 ст.23,42,43,44 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, мас бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Зазначила, що до ОСОБА_1 було застосовано 31.05.2023 превентивні поліцейські заходи, а саме: перевірка документів особи (відповідно до ст.32 Закону України «Про Національну поліцію»), поверхнева перевірка та речі особи (рюкзака) (відповідно до ст.34 Закону України «Про Національну поліцію»), адміністративне затримання за КУпАП (ст.37, 42, 43).

Вказала, що позивача було попереджено (зафіксовано на відео) про необхідність встановлення його особи, адміністративне затримання та складання протоколу про адмінправопорушення, у зв`язку з чим його примусово було посаджено в службове авто. Саме під час даних дій як пояснював позивач, йому завдано легкі тілесні ушкодження.

Після застосування заходів примусу, як зазначав позивач, поліцейський ОСОБА_5 не назвав підстав затримання, здійснив затримання, а тільки о 09.04 год в приміщенні Чортківського РВП Гамваль О.О. зазначив підстави затримання - відмова виконувати законні вимоги поліцейського щодо надання документів з підстав підпадання під опис особи, яка перебуває у розшуку, не надавши жодного доказу про це. Однак, з оглянутого відео такі доводи не знайшли під твердження.

З оглянутого відео (зазначено додатками до позову та оглянуто судом в системі електронного суду) вбачається, що позивачу працівником поліції (починаючи з 08.35 год приблизно) повідомлено про реагування їх на анонімне повідомлення на лінію 102 та вимогу пред`явити документи, на що ОСОБА_4 вимагав вказати підставу такої вимоги пред`явити документи. Приблизно о 8.40 та 8.43год працівник поліції зазначив що вимога пов`язана з перевіркою особи, яка перебуває у розшуку.

Дійсно, на цитування позивачем норм ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейськими не зазначено саме норму підпункту 1 частини 1, проте зміст такої норми вказано усно. О 8.48 год було двічі попередження про затримання та можливість складання протоколу, оскільки документ (паспорт) позивач так і не пред`явив. При цьому, вже в черговій частині (приблизно з 09.04 год) ОСОБА_4 зазначив, що перебування будь якої особи в розшуку не є підставою вимагання в особи документів, що її посвідчують, на пропозицію назватись повторно та пред`явити документ для виклику адвоката по безоплатній правовій допомозі, позивач не назвав своє прізвище та ім`я. Щодо огляду рюкзака (о 09.06 год), то позивач на вимогу поліцейського, самостійно витягнув зміст рюкзака та показав все для огляду. А приблизно о 09.08год здійснено поверхневий огляд затриманого в адмінпровадженні та зміст речей в його куртці, які він самостійно зняв та вийняв з кишень вмістиме.

Зазначила, що доводи позивача про те, що поліцейські ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в межах ананонімного повідомлення могли застосувати тільки один превентивний захід - опитування осіб, який здійснюється виключно на добровільних засадах за ст. 33 ЗУ «Про Національну поліцію», невірні, оскільки як зазначено вище нормою ст.23 закону та п.9,10 Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах Національної поліції України, затвердженої наказом МВС України від 27.04.2020р. №357 - заяви та повідомлення є такими, що погребують негайного оперативного реагування (повідомлення категорії «Бета»), відпрацьовуються в звичайному режимі (повідомлення категорії «Гамма»); не потребують оперативного реагування (повідомлення категорії «Дельта»).

Вважає, що позивач самостійно відніс категорію анонімного повідомлення на лінію «102» 31.05.2023 до заяв, які не потребують оперативного реагування (повідомлення категорії «Дельта»), оскільки на його переконання у змісті повідомлення були відсутні будь-які ознаки правопорушення.

Проте, в кожному конкретному випадку відповідальні особи та працівники поліції самостійно визначають до якої категорії відноситься заява в т.ч. анонімна отримана на лінію 102, та виходячи зі змісту такої - належне реагування.

Вказала, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.04.2024 у справі №607/23550/23, яке набрало законної сили 14.05.2024, було задоволено частково позов ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, стягнуто компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 3 000 грн з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 , в іншій частині відмовлено, вирішено питання судових витрат.

Разом з тим, у вказаній справі позивачем ОСОБА_4 було подано 07.12.2023 заяву про збільшення позовних вимог (після повернення йому адміністративного позову ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/7791/23 від 04.12.2023), в якій просив визнати протиправними дії та відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000грн за такі дії. Тобто, в межах заявленого розміру відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі тих ж 50 000 грн, ОСОБА_4 просив визнати також протиправність дій (що є предметом розгляду в цій справі) та уточнив що саме такими діями завдана моральна шкода на суму 50 000грн.

Однак, як зазначено в судовому рішенні від 08.04.2023, протокольною ухвалою від 08.04.2023 судом було відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог з підстав поєднання в заяві одночасної зміни підстав та предмету позову. Також, в мотивувальній частині вказано, що суд не врахував посилання позивача на незаконне застосування до нього заходів примусу та спричинення тілесних ушкоджень під час адміністративного затримання, оскільки такі підстави позову не були зазначені у позовній заяві. Разом з тим, судом прийнято рішення про стягнення 3 000 грн завданої моральної шкоди внаслідок ініціювання працівником Нацполіції адміністративного провадження, яке у подальшому визнане незаконним на підставі ч.1 ст. 1176, 23 ЦК України (незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання) та за п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суд вважав доведеними спричинення позивачеві душевних страждань та стресу.

Вважає, що доводи позивача не знайшли своє підтвердження, оскільки застосування заходів примусу відповідали вимогам пропорційності та необхідності.

Просила скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.08.2025 та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству.

Вказав, що судом не було досліджено доказ аудіо-файл «2023.05.31_08-35-09.14_Затримання_Гасій та Гарус.mp3»; судом не встановлено факту перебування у розшуку особи, яка мала якісь спільні з моїми ознаки станом на 31.05.2023, не зазначено які саме ознаки є спільними, не зазначено на підставі яких доказів це встановлено. Судом не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; у рішенні судом застосовано приписи законодавства, які не існували на час спірних правовідносин та відповідно імперативних приписів ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі; судом у мотивувальній частині рішення застосовано нормативно-правовий акт, який не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки його дія розповсюджується на обмежені обставини, визначені у п. 1 «Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах Нацполіції України», затвердженої наказом МВС України від 27.04.2020 №357, а анонімне повідомлення, на підставі якого представники Національної поліції застосували до мене превентивні поліцейські заходи, не містило інформації про кримінальні або адміністративні правопорушення.

Зазначив, що повідомлення ОСОБА_1 про непередбачену законом підставу для затримання судом визнано підтвердженням факту виконання обов`язку передбаченого ст. 29 Конституції України, що є порушенням принципу верховенства права, отже суду необхідно встановити обставину неповідомлення його про передбачену законом підставу для затримання, оскільки факт відсутності у моїх складу адміністративного правопорушення вже встановлений, що є достатнім та належним доказом відсутності адміністративного правопорушення.

Вказав, що у рішенні судом не встановлено факту застосування представником поліції щодо нього поліцейського заходу примусу (фізичної сили), визначеного п.1 ч.1 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію», але встановлено зв`язок із застосуванням поліцейського заходу примусу (фізичного впливу) та отриманням мною тілесних ушкоджень (закритої травми лівого плечового суглобу), отже суду необхідно встановити факт застосування цього заходу примусу.

Зазначив, що судом у мотивувальній частині рішення не наведено підстави для застосування превентивного поліцейського заходу (поверхнева перевірка), а враховуючи відсутність у анонімному повідомленні посилання на конкретну річ, обіг якої заборонено або обмежено достатніх підстав вважати, що її мав ОСОБА_1 не було.

Вказав, що в апеляційній скарзі відповідачем також не зазначено підстави для поверхневої перевірки та повідомлення ОСОБА_1 про цю підставу. Отже суду необхідно встановити відсутність достатніх підстав вважати, що станом на дату спірних правовідносин ОСОБА_1 мав речі, обіг якої заборонено чи обмежено, а відповідно і відсутність законних підстав для застосування цього превентивного поліцейського заходу.

Зазначив, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Просив апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №344/17/25 від 26.08.2025 залишити без задоволення; рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі; закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» на рішення суду також подав апеляційну скаргу.

Вважає зазначене рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки справу розглянуто неповноважним складом суду, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно приписів п.1 ч.3 ст. 376 ЦПК України.

Зазначив, що відповідно карти руху позовну заяву у справі №344/17/25 подано 30.12.2024 о 20:55, отримано судом 31.12.2024 о 01:25, а реєстрацію вхідної кореспонденції замість 31.12.2024 здійснено лише наступного дня 01.01.2025 о 15:12.

Вказав, що відповідно інформації з офіційного сайту Судової влади України (https://ifm.if.court.gov.ua/) 31.12.2024 Івано-Франківський суд здійснював свою діяльність але реєстрація позовної заяви не відбулась. Також робота суду 31.12.2024 підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно реєстраційної картки позовна заява зареєстрована в Івано-Франківському міському суді 01.01.2025 за №25/25-Вх.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями автоматичний розподіл відбувся 01.01.2025 о 14:57:00 (що на 15 хвилин раніше ніж позовна заява була зареєстрована у суді). Враховуючи номер справи позовна заява зареєстрована сімнадцятою. Протокол авторозподілу у електронній справі містить інформацію про внесення до системи автоматизованого розподілу секретарем суду Барздова А. Є. проте не містить КЕП цієї особи.

Зазначив, що серед матеріалів електронної судової справи відсутнє розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду із неможливістю здійснення реєстрації вхідної кореспонденції 31.12.2024.

Вказав, що наведене вище дає підстави сумніватися у дотриманні порядку визначення судді для розгляду справи, про що ОСОБА_1 зазначено у заяві від 07.01.2025 про відвід судді, у задоволенні якої відмовлено.

Зазначив, що не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (що є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України), висновки суду не відповідають обставинам справи (що є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно приписів п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України), порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права (що є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно приписів п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК.

Щодо вимоги про визнання протизаконними дій представників Національної поліції щодо застосування превентивного поліцейського заходу (перевірки документів) суд на думку апелянта допустив порушення норм процесуального права, встановленого ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно приписів п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Зазначив, що в оскаржуваному рішенні судом застосовано приписи законодавства, які не існували на час спірних правовідносин та відповідно імперативних приписів ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі.

Вказав, що судом не було встановлено факту застосування щодо апелянта поліцейського заходу примусу (фізичної сили), що є обов`язковим при розгляді цієї вимоги.

Зазначив, що судом не було встановлено факту виконання працівником поліції вимог ч.1 ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію», а саме попередження апелянта про застосування заходів примусу. Зазначене порушення зафіксовано як на відео- так і на аудіо-записі. Однак у рішенні без обґрунтування зазначено, що доводи ОСОБА_1 не знайшли підтвердження. Отже недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Вказав, що судом також проігноровано факт відсутності саме адміністративного правопорушення з боку ОСОБА_1 , що встановлено судом у постанові Чортківського районного суду Тернопільської області від 25.07.2023 у справі №608/1352/23, за відсутності якого не може бути і мови про застосування заходу примусу, оскільки застосування заходів примусу за відсутності адміністративного правопорушення та без попередження є порушенням приписів ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію».

Зазначив, що судом не наведено жодних аргументів про нероз`яснення апелянту його прав під час затримання, а отже ця частина вимоги проігнорована судом при розгляді справи.

Вказав, що судом не було встановлено підстави для застосування такого превентивного поліцейського заходу, як поверхнева перевірка, а також судом проігноровано факт порушення представником поліції порядку проведення огляду речі (мого рюкзака).

Апелянт заперечив проти доказів, які взято судом до уваги при прийнятті спірного рішення, а також судом не досліджено доказ аудіо-файл «2023.05.31_08-35-09.14_Затримання_Гасій та Гарус.mp3».

Вказав, що судом не встановлено факту застосування представником Національної поліції щодо апелянта поліцейського заходу примусу (фізичної сили), визначеного п.1 ч.1 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію» та не встановлено підстав для застосування превентивного поліцейського заходу (поверхнева перевірка).

Зазначив, що на клопотання від 30.12.2024 (яке подано разом із позовною заявою) судом не було витребувано у Апарату Верховної ради України доказів, що підтверджують надання повноважень представникам Національної поліції, а також мають усі, передбачені Конституцією України, обов`язкові реквізити.

Просив витребувати у Апарату Верховної Ради України завірені належним чином копії Законів (що містять підписи Президента України та голови Верховної Ради України відповідно приписів Конституції України), які зазначені у клопотанні від 30.12.2024 та було подано до суду першої інстанції разом із позовною заявою; скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 26.08.2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник головного управління Національної поліції в Тернопільській області Куриляк М.Г. вказала, що аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.

Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.08.2025 та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду представник головного управління Національної поліції в Тернопільській області вимоги своєї апеляційної скарги підтримала з наведених в ній мотивів, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила.

ОСОБА_1 вимоги своєї апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в ній, заперечивши доводи апеляційної скарги головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних скарг представника головного управління Національної поліції в Тернопільській області та Гордєєва О.Є., ураховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31.05.2023 ДОП Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Мельничиним І.В. було складено протокол про адміністративне порушення, з якого вбачається, що 31.05.2023 о 8.50год по вул. Незалежності в м. Чорткові Тернопільської області ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі поліцейського, а саме відмовився пред`явити документи, що посвідчують особу на підставі п.1 ст.32 Закону України «Про національну поліцію», чим вчинив адмінправопорушення передбачене за ч.1 ст.185 КУпАП (том 1 а.с.46).

Згідно консультаційного висновку спеціаліста КНП «Чортківська ЦМЛ» від 01.06.2023 в ОСОБА_1 , 1985 р.н. встановлено закриту травма та пошкодження зв`язок лівого плечового суглобу (том 1 а.с.47).

За наслідками розгляду цього протоколу постановою Чортківського районного суду від 25.07.2023 у справі №608/1352/23 проводження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст.185 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення (том 1 а.с.48-53).

У вказаній постанові зазначено, що з переглянутого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що працівники поліції, вимагаючи ОСОБА_1 пред`явити документи, що посвідчують особу, посилались на воєнний стан в державі, а також на анонімне повідомлення на лінію 102 про людину, яка одягнена як ОСОБА_1 з джинсовим рюкзаком може мати в рюкзаку щось незаконне. Проте, такі підстави для вимоги пред`явити документи, що посвідчують особу п.1 ч.1 ст.32 Закону України «Про національну поліцію» не передбачені. В протоколі про адмінправопорушення не конкретизовані зміст правопорушення, а саме не зазначено суті законного розпорядження чи вимоги, яким нормативним актом передбачено законність вимоги чи розпорядження поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, не зазначено від кого саме поступила ця вимога і у зв`язку з чим, оскільки ст.185 КУпАП є бланкетною, не вказано які саме протиправні дії вчинив ОСОБА_1 , у зв`язку з чим не реагував на вимогу працівника поліції припинити це правопорушення та в чому полягала його злісна непокора такій вимозі. Зазначено у протоколі частину 1 ст.185, однак будь яких частин ця стаття не має. Таким чином не викладено суть адмінправопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП.

ОСОБА_1 28.11.2023 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до Головного управління національної поліції в Тернопільській області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду з вимогою стягнення з Державного бюджету на його користь 50 000 грн компенсації моральної шкоди, завданої складанням протоколу про адміністративне правопорушення за ст.185 КУпАП (том 1 а.с.280-283).

Підставою подачі позову до Тернопільського міськрайонного суду та захисту прав ОСОБА_1 у вказаному позові є те, що постановою суду провадження у адміністративній справі закрито за відсутності складу адмінправопорушення, що свідчить що уповноважена особа поліції діяла протизаконно, чим спричинила позивачу моральну шкоду. Позивач обґрунтовуючи вимоги посилався на норми ст.23,1176 ЦК України та норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За наслідками розгляду позову рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.04.2024 у справі №607/23550/23, яке набрало законної сили 14.05.2024, задоволено частково позовні вимоги, стягнуто на користь ОСОБА_1 компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 3 000 грн з Державного бюджету України, в іншій частині відмовлено, вирішено питання судових витрат (том 1 а.с.56-61).

Судом у вказаній цивільній справі встановлено, що право на відшкодування шкоди виникає за ч.1 ст.1176 ЦК України у випадку в т.ч. незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, та за п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадку, зокрема закриття справи про адміністративне правопорушення. Суд вважав доведеними спричинення позивачеві душевних страждань та стресу внаслідок ініціювання працівником Нацполіції адміністративного провадження, яке у подальшому визнане незаконним.

Разом з тим, у справі №607/23550/23 позивачем ОСОБА_1 07.12.2023 було подано заяву про збільшення позовних вимог (після повернення йому адміністративного позову ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/7791/23 від 04.12.2023), в якій просив визнати протиправними дії та відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000грн за такі дії (том 1 а.с.286-299). Тобто, в межах заявленого розміру відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі тих ж 50 000 грн ОСОБА_1 просив визнати також протиправність дій (що є предметом розгляду в цій справі) та уточнив що саме такими діями завдана моральна шкода на суму 50 000 грн.

Однак, як зазначено в судовому рішенні від 08.04.2023 протокольною ухвалою від 08.04.2023 судом відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог з підстав поєднання в заяві одночасної зміни підстав та предмету позову. Також, в мотивувальній частині вказано, що суд не врахував посилання позивача на незаконне застосування до нього заходів примусу та спричинення тілесних ушкоджень під час адміністративного затримання, оскільки такі підстави позову не були зазначені у позовній заяві. Разом з тим, судом прийнято рішення про стягнення 3 000 грн завданої моральної шкоди внаслідок ініціювання працівником поліції адміністративного провадження, яке у подальшому визнане незаконним і на підставі ст.23, ч.1 ст.1176 ЦК України (незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання) та за п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суд вважав доведеними спричинення позивачеві душевних страждань та стресу.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дій слід вказати таке.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1-3 ст.7, ч.1,4 ст.8, п.1,5,8,9,24 ч.1 ст.23,42,43,44 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (діє тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та/або інших держав проти України та 60 днів після цього).

Поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; доставляє у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення; бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості (ст.23 закону).

Цим законом також передбачені види поліцейських заходів, в т.ч. превентивні до яких відноситься за ч.1 ст.31 цього ж закону: перевірка документів особи, поверхнева перевірка і огляд, обмеження пересування особи.

Стаття 29 Закону України «Про Національну поліцію» зазначає що поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейський захід застосовується виключно для виконання повноважень поліції. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним. Обраний поліцейський захід є законним, якщо він визначений законом. Поліцейському заборонено застосовувати будь-які інші заходи, ніж визначені законами України. Обраний поліцейський захід є необхідним, якщо для виконання повноважень поліції неможливо застосувати інший захід або його застосування буде неефективним, а також якщо такий захід заподіє найменшу шкоду як адресату заходу, так і іншим особам. Застосований поліцейський захід є пропорційним, якщо шкода, заподіяна охоронюваним законом правам і свободам людини або інтересам суспільства чи держави, не перевищує блага, для захисту якого він застосований, або створеної загрози заподіяння шкоди. Обраний поліцейський захід є ефективним, якщо його застосування забезпечує виконання повноважень поліції. Поліцейський захід припиняється, якщо досягнуто мети його застосування, якщо неможливість досягнення мети заходу є очевидною або якщо немає необхідності у подальшому застосуванні такого заходу.

Поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом. Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом. Поліція для виконання покладених на неї завдань може застосовувати інші заходи, визначені окремими законами (ст.30 Закону України «Про Національну поліцію»).

Частиною 2 ст.31 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов`язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку.

Частина 2 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» зі змінами відповідно до закону №3633 від 11.04.2024 на час розгляду справи, чинна після події яка відбувалася з позивачем, у період дії воєнного стану та/або під час мобілізації (крім цільової) надає право поліцейському вимагати в особи чоловічої статі віком від 18 до 60 років пред`явлення нею військово-облікового документа разом з документом, що посвідчує особу, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах.

Поверхнева перевірка як превентивний поліцейський захід за ч.1,2,5,6 ст.34 Закону України «Про Національну поліцію» є здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу. Поліцейський для здійснення поверхневої перевірки особи може зупиняти осіб та/або оглядати їх, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб. Поверхнева перевірка речі або транспортного засобу здійснюється шляхом візуального огляду речі та/або транспортного засобу або візуального огляду салону та багажника транспортного засобу. Під час поверхневої перевірки речі або транспортного засобу особа повинна самостійно показати поліцейському вміст особистих речей чи транспортного засобу.

Статтею 37 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що поліція уповноважена затримувати особу на підставах, у порядку та на строки, визначені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення, а також іншими законами України.

Відповідно до ст.42,44 Закону України «Про Національну поліцію» фізичним впливом є застосування будь-якої фізичної сили, а також спеціальних прийомів боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників. Під час дії воєнного стану, у разі необхідності відбиття нападу, що загрожує життю чи здоров`ю поліцейського або іншої особи, а також усунення небезпеки у стані крайньої необхідності або при затриманні особи, яка вчинила правопорушення та/або чинить опір поліцейському, поліцейський має право використати підручні засоби (діє тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України та 60 днів після цього). Поліцейський зобов`язаний негайно зупинити застосування певного виду заходу примусу в момент досягнення очікуваного результату.

Поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом. Поліцейський зобов`язаний письмово повідомити свого керівника, а той зобов`язаний повідомити прокурора про завдання особі тілесних ушкоджень унаслідок застосування фізичної сили.

Статтею 43 Закону України «Про Національну поліцію» врегульовано порядок застосування поліцейських заходів примусу.

Поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим. Вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, яка вчинила правопорушення.

Згідно Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах Нацполіції України, затвердженої наказом МВС України від 27.04.2020 №357 (п.5,7-10) з урахуванням отриманої від заявника (інших джерел) інформації про вид, ступінь тяжкості, стадію та наслідок правопорушення або події, їх завершеності (закінченості), часу, який минув після вчинення правопорушення або виникнення події, місця перебування правопорушника та його суспільної небезпеки, заяви (повідомлення) поділяються на такі, що: мають високий ступінь загрози особам та поліцейським (повідомлення категорії «Альфа»); потребують негайного оперативного реагування (повідомлення категорії «Бета»); відпрацьовуються в звичайному режимі (повідомлення категорії «Гамма»); не потребують оперативного реагування (повідомлення категорії «Дельта»).

До заяв і повідомлень, які потребують негайного реагування (щойно вчинені або тривають) (повідомлення категорії «Бета»), належать повідомлення осіб, у змісті яких наявна інформація про правопорушення або події за умови, якщо: на час отримання повідомлення вони тривають, тобто відбуваються (продовжуються) в реальному часі; з часу їх учинення до моменту отримання повідомлення минуло не більше 15 хвилин (правопорушення, яке щойно вчинене). З урахуванням географічних, демографічних, економічних, соціальних та інших особливостей населеного пункту, місцевості та/або місця вчиненого правопорушення або події, а також криміногенної ситуації в регіоні (районі, місцевості) за рішенням начальника ГУНП (особи, яка виконує його обов`язки) зазначений час може бути збільшено; наявна інформація про місцезнаходження особи, яка причетна до вчинення правопорушення або події; особи, які постраждали внаслідок правопорушень (подій) та/або нещасних випадків, перебувають у безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я, і потребують невідкладної допомоги поліції (далі - особи, які потребують допомоги) - незалежно від часу, який минув з моменту їх учинення до отримання поліцейськими (працівниками поліції) такого повідомлення.

До заяв і повідомлень, які відпрацьовуються в звичайному режимі (повідомлення категорії «Гамма»), належать повідомлення осіб, у змісті яких наявна інформація про правопорушення або події, які вчинені за відсутності умов, передбачених пунктами 6 - 8 цього розділу.

До заяв і повідомлень, які не потребують оперативного реагування (повідомлення категорії «Дельта»), належать: заяви і повідомлення, у змісті яких відсутні будь-які ознаки правопорушення, а реагування на них не належить до повноважень поліції, звернення довідково-консультативного характеру; матеріали органу досудового розслідування поліції або інших правоохоронних органів, заяви про вчинені правопорушення або події, що надійшли до поліції поштою та не потребують невідкладного прибуття працівників поліції до заявника або на місце події з метою припинення правопорушення, збереження слідів злочину, а також надання допомоги потерпілим особам у межах повноважень поліції.

Заяви і повідомлення, які не потребують оперативного реагування (повідомлення категорії «Дельта»), визначаються диспетчером.

Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, взявши до уваги вказані норми законодавства та подані докази, дійшов обґрунтованого висновку, що дії працівників поліції, пов`язані зі складанням протоколу та які передували його складанню є правомірними та такими, що відповідають вимогам закону.

В той же час, суд першої інстанції погодився з вимогами позовної заяви щодо завдання позивачу моральної шкоди через неприємні емоції, які він пережив під час складання працівником поліції протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП.

За ч.3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи, органу державної влади правового значення при цьому не має.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Проте, частиною 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17 Верховним Судом викладено загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади.

В цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

В постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду вказала на та, що під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В постанові вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що при невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Вирішуючи спір в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 29 258, 06 грн, з яких: 16 258, 06 грн за час перебування справи про адмінправопорушення на розгляді, 7 000 грн за застосування заходів примусу, 3 000 грн за поверхневий огляд речей, 3 000 грн за розчарування в діяльності працівників поліції, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення такої вимоги в розмірі 1 000 грн саме щодо застосування до ОСОБА_1 заходів примусу.

При цьому судом взято до уваги, що у протоколі про адмінзатримання у графі зауваження ОСОБА_1 зазначено про отримання ним забою плеча при застосуванні арешту (том 1 а.с.45), що також підтверджено консультативним висновком КНП «Чортківська ЦМЛ» від 01.06.2023 (закрита травма, пошкодження зв`язок лівого плечового суглобу ОСОБА_1 , том 1 а.с.47).

Таким чином, застосувавши ч.1 ст. 1176 ЦК України та принцип співмірності і справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав про відшкодування позивачу шкоди в розмірі 1 000 грн, спричиненої при застосуванні до нього заходів примусу виключно за отримання позивачем незначної травми, що зафіксовано лікарем у відповідній медичній документації. З таким висновком суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги представника головного управління Національної поліції зводяться до незгоди з рішенням суду і є такими ж, якими спростовувалися вимоги позивача в суді першої інстанції і їм надано належну правову оцінку при винесенні оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині щодо розгляду справи неповноважним складом суду, зміст яких стосується реєстрації канцелярією суду першої інстанції вхідної кореспонденції, то такі не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції і не впливають на оцінку поданих доказів судом і на правильність вирішення судом спору по суті вцілому.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо вимог про визнання незаконними дій, то вказаним обставинам суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надав належну правову оцінку, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне дослідження судом першої інстанції поданих доказів слід сказати таке.

Частиною 2, 3 ст.214 ЦПК України встановлено, що головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

У разі виникнення заперечень у будь-кого з учасників справи, а також свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів щодо дій головуючого ці заперечення заносяться до протоколу судового засідання і про їх прийняття чи відхилення суд постановляє ухвалу.

Пунктом 3 ч.1 ст.189 ЦПК України визначено, що одним із завдань підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

У протоколі судового засідання від 03.06.2025 вказано про стадію дослідження судом доказів (т. 1 а.с.275 зворот) у присутності ОСОБА_1 і ним не висловлено жодних зауважень щодо їх допустимості чи подання або їх відсутності у матеріалах справи.

Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводами апеляційної скарги не підтверджено порушення судом першої інстанції норм процесуального права при дослідженні поданих суду доказів, тому такі доводи відхиляються колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо збільшення розміру моральної шкоди відхиляються колегією суддів, оскільки правове обґрунтування такого розміру надано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Щодо клопотання апелянта про витребування доказів, то таке судом відхилене як необґрунтоване і таке, що не може вплинути на правильність та суть постановленого у справі рішення.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до обставин, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з наведених у скаргах мотивів не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника головного управління Національної поліції в Тернопільській області Куриляк Марії Григорівни та Гордєєва Олексія Євгеновича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 24 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин