КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6181/24 Головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» про стягнення трьох процентів річних за прострочення боржника за договором позики,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Софія Ойл» про стягнення 3 % річних за прострочення боржника за договором позики від 22 вересня 2017 року у розмірі 763,99 доларів США.

23 травня 2025 року представник позивачки - адвокат Павлова Н.Є. надіслала до суду заяву про закриття провадження у справі в зв`язку з виплатою відповідачем заявленої у позові суми заборгованості.

Також просила стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року вказану заяву задоволено частково.

Закрито провадження у цивільній справі № 369/6181/24 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Софія Ойл» про стягнення трьох процентів річних за прострочення боржника за договором позикиу зв`язку з відмовою позивача від позову.

Стягнуто з ТОВ «Софія Ойл» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що представником позивачки направлено заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з вирішенням спору до початку судового розгляду, тому суд розцінив дану заяву як відмову позивачки від позову і прийняв її. Ураховуючи викладене та принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд зробив висновок про те, що наявна підстава, передбачена пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Оскільки представник позивачки просила закрити провадження у справі, не підтримує вимог внаслідок сплати боргу відповідачем після пред`явлення позову, що є по суті відмовою від позову до початку розгляду справи по суті і така відмова визнана судом, то на підставі частини третьої статті 142 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

При цьому представником позивачки не надано доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу (договору про надання правової допомоги, детального опису робіт, виконаних адвокатом, актів виконаних робіт тощо), а тому суд не вбачав підстав для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Павлової Н.Є. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу та ухвалити у цій частині нове рішення, яким зазначені судові витрати стягнути з відповідача в повному обсязі з огляду на висновок Верховного Суду, викладений щодо подібних правовідносин у постанові від 02 квітня 2025 року в справі № 369/7441/24.

Зазначає, що у справі № 369/7441/24 провадження закривалося за заявою ОСОБА_1 , а витрати стягувалися в повному обсязі з ТОВ «Софія Ойл», бо спір (правовий конфлікт) виник через дії саме відповідача, а на стадії розгляду справи ТОВ «Софія Ойл» причину такого спору усунуло.

У даній справі № 369/6181/24 ситуація ідентична: ТОВ «Софія Ойл» усунуло порушене право ОСОБА_1 , виплативши 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання після закриття підготовчого провадження.

Позивачка надає у складі додатків до апеляційної скарги копію договору про надання правничої допомоги, ордера та свідоцтва на підтвердження повноважень, а також акт наданих послуг від 10 червня 2025 року на підтвердження всіх понесених судових витрат у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі представника - адвоката Хасіна І.Б. просить вказану апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення,а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Зокрема вказує, що позивачка не оскаржує закриття судом першої інстанції провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України, а саме у зв`язку з відмовою позивача від позову.

В той же час, відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 369/7441/24 провадження у ній було закрито з іншої підстави - пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України (за відсутністю предмету спору).

Відтак, зазначене посилання позивачки не є релевантним, а правовідносини не є подібними ані за предметом (у справі № 369/7441/24 предметом було визнання недійсним договору, а в даній справі - стягнення 3 % річних), ані за підставами закриття провадження (пункт 2 та пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України).

Крім того, додавши нові докази до апеляційної скарги, позивачка лише визнала та підтвердила той факт, що вона не надала їх суду першої інстанції, тому незрозумілим є те, яким чином суд мав при постановленніоскаржуваної ухвали від 03 червня 2025 року врахувати докази понесення витрат, додані до апеляційної скарги 10 червня 2025 року. При цьому акт приймання-передачі послуг взагалі датований 10 червня 2025 року, тобто через 7 днів після постановлення оскаржуваної ухвали.

Позивачка в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася і явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляла.

Представник позивача - адвокат Хасін І.Б.надіслав до апеляційного суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див. зокрема,постанови Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2024 року у справі № 990SCGC/20/24 зазначила, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

ТакожВерховний Суд у своїх судових рішеннях, зокрема по справах № 802/562/18-а, № 826/4504/17, звертав увагу на те, що «повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними».

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що він був належним чином повідомлений про призначене судове засідання в суді апеляційної інстанції, з урахуванням категорії даної справи, строків її розгляду тадоводів апеляційної скарги, в межах яких підлягає перегляду ухвала суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України заяву адвоката Хасіна І.Б. про відкладення судового засідання залишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу в оскаржуваній позивачкою частині, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивачки не надано доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З-поміж основних засад (принципів) цивільного судочинства законодавець виділяє, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема: відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої вказаної статті); позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої вказаної статті).

Відповідно до частини другої статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ТОВ «Софія Ойл» про стягнення 3 % річних за прострочення боржника за договором позики від 22 вересня 2017 року у розмірі 763,99 доларів США.

Після закриття підготовчого провадження у справі та до початку розгляду справи по суті спору представник позивачки - адвокат Павлова Н.Є. подала до суду заяву про закриття провадження у справі та стягнення понесених судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції ухвалою від 03 червня 2025 року закрив провадження у справі № 369/6181/24 на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду регламентується статтею 142 ЦПК України.

Частиною третьою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини третьої статті 142 ЦПК України повинно застосовуватися у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову від позову позивача.

Таким чином, положення частини третьої статті 142 ЦПК України застосовується у разі, коли позивач відмовився від позову у зв`язку з задоволенням його вимог відповідачем після пред`явлення позову.

Зазначене узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16, провадження № 61-12504св20; від 02 липня 2020 року у справі № 688/3712/19, провадження № 61-6211св20; від 08 липня 2020 року у справі № 688/3320/19, провадження № 61-6830св20; від 24 липня 2020 року у справі № 688/3361/19, провадження № 61-6828св20; від 09 липня 2020 року у справі № 688/3556/19, провадження № 61-7919св20; від 23 липня 2020 року у справі № 688/3708/19, провадження № 61-6758св20; від 11 січня 2021 року у справі № 688/3359/19, провадження № 61-6973св20; від 03 квітня 2024 року у справі № 461/4349/23, провадження № 61-1св24.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Закриваючи провадження у даній справі відповідно до пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відмовою позивача від позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що представником позивачки було направлено заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з вирішенням спору до початку судового розгляду, а саме виплатою відповідачем заявленої у позові суми заборгованості,а тому дану заяву слід розцінити як відмову позивачки від позову, яка підлягає прийняттю.

У цій частині ухвала суду першої інстанції позивачкою в апеляційному порядку не оскаржується.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зокрема стаття 13 ЦПК України зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог (відповідно суд апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги перевіряти законність судових рішень лише в межах вимог заявлених у суді першої інстанції), а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.

Натомість, у справі № 369/7441/24 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Софія Ойл», АТ «Юнекс Банк» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, яка 02 квітня 2025 року переглядалась Верховним Судом та на яку позивачка посилається у своїй апеляційній скарзі, провадження у справі було закрито підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України за відповідною заявою представника позивачки - адвоката Павлової Н. Є., яка була мотивована тим, що ТОВ «Софія Ойл» здійснило виплату грошових коштів, стягнутих рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року у справі № 369/15888/21, у зв`язку із чим спірні правовідносини перестали існувати.

За таких обставин посилання апеляційної скарги позивачки на висновки Верховного Суду, які містяться у постанові від 02 квітня 2025 року в справі № 369/7441/24, не є релевантними спірним процесуальним правовідносинам між сторонами, тому обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції під час вирішення питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу.

У зв`язку з вищезазначеним, ураховуючи те, що позивачка не підтримала своїх вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 має право на відшкодування понесених нею у справі витрат на правову допомогу в силу вимог частини третьої статті 142 ЦПК України.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснювалось адвокатом Павловою Н.Є.на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1589827 від 15 квітня 2024 року, виданого згідно із договором № 1304/1 про надання правничої допомоги від 13 квітня 2024 року, укладеного між позивачкою та Адвокатським об`єднанням «Атторнейс» (а.с. 6).

На підтвердження понесення позивачкою витрат на правову допомогу суду першої інстанції було надано лише рахунок на оплату № 1304/1 від 13 квітня 2024 року на суму 10 000,00 грн та платіжну інструкцію № 0.0..1 від 15 квітня 2024 року на суму 10 000,00 грн (а.с. 8, 9).

Проте, матеріали справи не містили самого договору про надання правничої допомоги № 1304/1 від 13 квітня 2024 року, укладеного між АО «Атторнейс» та ОСОБА_1 , а відтак суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити його умови (пункти) та дійсні домовленості сторін, у тому числі щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Тобто, саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 та від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19.

Таким чином, встановивши відсутність у матеріалах справи копії договору про надання правничої допомоги, детального опису робіт, виконаних адвокатським об'єднанням, актів наданих послуг, що стосуються витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачкивитрат на професійну правничу допомогу.

Наведене узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19,провадження № 61-12001св20.

Посилання представника позивачки на долучені до апеляційної скарги копії договору про надання правничої допомоги договору № 1304/1 від 13 квітня 2024 року та акта наданих послуг № 1006/1 від 10 червня 2025 року, який створений після постановлення оскаржуваної ухвали, не беруться до уваги під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції, оскільки право апеляційного суду приймати нові докази у справі обмежено частиною третьою статті 367 ЦПК України, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте представник позивачка не навела жодних доводів на обґрунтування причин неможливості подання долучених до апеляційної скарги доказів до суду першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, вирішуючи питання розподілу судових витрат на правничу допомогу при закритті провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України,та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, а відтак апеляційну скаргу позивачки слід залишити без задоволення, а зазначене судове рішення - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивачки, понесених у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній