Провадження № 22-ц/801/1713/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В.В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 рокуСправа № 127/39345/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Байт Інвестмент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Покоєвичем Андрієм Олексійовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 13 лютого 2025 року, та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 03 березня 2025 року, у м. Вінниці суддею цього суду Дерновою В. В.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі ТОВ «Брайт Інвестмент») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 квітня 2007 року між позичальником ОСОБА_1 , поручителем ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір «Автопакет» №10/04/2007/840-АП/125 за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит на суму 8850,30 доларів США, а ОСОБА_4 у разі невиконання ним умов кредитного договору стає солідарним боржником. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, за умови якого внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, він стає солідарним боржником.

21 вересня 2011 року заочним рішенням Замостянського районного суд м. Вінниці у справі №2-1541-2011 задоволено позовні вимоги ВТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та стягнуто з них заборгованість за кредитним договором №10/04/2007/840-АП/125 від 10 квітня 2007 року в сумі 10394,41 долари США, що еквівалентно 82985,85 грн, 829,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат на ІТЗ.

05 серпня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_blank за яким до останнього перейшло право вимоги за названим кредитним договором та всіма іншими похідними договорами.

Згідно договору про відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року №GL48N718070_blank_01, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент», право вимоги за вказаним кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «Брайт Інвестмент».

17 березня 2022 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/2-1541/2011 замінено сторону позивача з ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент» у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці у справі №2-1541-2011.

Як зазначає позивач, на час пред`явлення позову рішення суду про стягнення заборгованості відповідачами не виконано, тому має право на стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, що за його розрахунком за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року становить 1502,78 доларів США.

За таких обставин позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1502,78 доларів США та понесені судові витрати.

13 лютого 2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області задоволено частково позовні вимоги. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» 3% річних у розмірі 1502,76 доларів США за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» 3% річних у розмірі 1502,76 доларів США за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року. Стягнуто з відповідачів на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» по 807,47 грн судового збору.

03 березня 2025 року додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» по 6666,66 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із ухваленими рішеннями, представник ОСОБА_1 адвокат Покоєвич А. О. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість судових рішень, їх ухвалення з порушенням норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги та викладаючи фактичні обставини справи, адвокат вважає безпідставним обрахування 3% річних за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, адже з огляду на положення ст. 625 ЦК України розрахунок має бути обмежений трьома роками, які передували пред`явленню позову, тобто з 02 грудня 2021 року до 02 грудня 2024 року. Разом з тим, зважаючи на вимоги Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, 3% річних нарахованих за період після 24 лютого 2022 року підлягають списанню. Таким чином, за розрахунком скаржника, 3% річних за період з 02 грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року становить 71,77 долар США.

Відповідно з урахуванням наведеного, скаржник вважає безпідставним стягнення з відповідачів по 6666,66 грн витрат на професійну правничу допомогу.

15 вересня 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Брайт Інвестмент», у якому представник цього товариства просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 13 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 03 березня 2025 року без змін, зважаючи на її необґрунтованість.

Також 17 жовтня 2025 року на адресу апеляційного суду від ТОВ «Брайт Інвестмент» надійшли додаткові пояснення.

Відповідно до ч. 5 ст. 174 ЦПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Враховуючи, що ТОВ «Брайт Інвестмент» не просило дозволу подати пояснення, а суд не визнавав їх подання необхідним, тому ці пояснення апеляційний суд залишає без розгляду.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, від 12 червня 2023 року у справі № 307/3697/20, від 24 травня 2023 року у справі № 372/3260/20.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідають.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом установлено, що 21 вересня 2011 року заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці у цивільній справі № 127/2-1541/2011 позов ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено у повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 10/04/2007/840-АП/125 від 10 квітня 2007 року в сумі 10394,41 доларів США, що еквівалентно 82985,85 грн, 829,00 грн. судового збору та ІТЗ 120,00 грн.

Згідно з Договором № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором № 10/04/2007/840-АП/125 від 10 квітня 2007 року та усіма похідними договорами перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

30 вересня 2020 року згідно з договором № GL48N718070_blank _01 про відступлення прав вимоги, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» право вимоги за кредитним договором № 10/04/2007/840-АП/125 від 10 квітня 2007 року та усіма похідними договорами перейшло до ТОВ «Брайт Інвестмент».

17 березня 2022 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/2-1541/2011 замінено сторону виконавчого провадження з виконання заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 21 вересня 2011 року у цивільній справі № 127/2-1541/2011 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору, а саме стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент».

Задовольняючи частково позовні вимоги, враховуючи норми ст. 625 ЦК України, а також Прикінцеві та перехідні положення ЦК України щодо звільнення позичальника від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, у період дії воєнного стану, а також щодо продовження позовної давності, визначеної ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, під час дії карантину та воєнного стану в Україні, вважав, що позивач звернувся до суду з позовом 02 грудня 2024 року, тобто в межах строку позовної давності. Встановивши наявність спірних правовідносин між сторонами, які належать до договірних зобов`язань, а саме випливають з договору кредиту, договорів поруки та рішення суду, порушення прав позивача відповідачами, дійшов висновку, що такі підлягають захисту та слід стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» 3% річних у розмірі 1 502,76 доларів США. за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» 3% річних у розмірі 1 502,76 доларів США за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 ЦК України, Верховний Суд багаторазово виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Суд першої інстанції правильно для розрахунку 3 % річних взяв всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням, при цьому врахував, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23) за позовом ТОВ «Вест Транс» до ОСОБА_1 , про стягнення 3 % річних і інфляційних втрат.

Враховуючи, що станом на 01 травня 2017 року рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не було виконано, що свідчить про порушення грошового зобов`язання, суд першої інстанції правильно зробив висновок, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України. Такий висновок узгоджується з наведеними положеннями закону та сталою судовою практикою.

Крім того, слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі ст. 625 ЦК України про стягнення трьох процентів річних за весь період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника так і до поручителя, оскільки останній, у зв`язку з винесенням судового рішення про стягнення заборгованості також набув статусу боржника.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду.

У ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає кілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою; у такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов`язання; лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого; у разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

Як вбачається з матеріалів справи, з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 було укладено окремі договори поруки, а тому у них не виникає солідарної відповідальності між собою, тобто відсутня спільна порука.

Оскільки у справі, яка переглядається, позивачем доведено порушення відповідачами грошових зобов`язань, що виникли з рішення суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про обґрунтованість позову та його часткове задоволення, стягнувши суму трьох процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 1502,76 доларів США нарахованих за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року, визначивши окремо про солідарне їх стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Слід також зазначити, що законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).

У цій справі грошове зобов`язання, підтверджене заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21 вересня 2011 року у справі № 2-1541/2011 відповідачами не виконано, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Однак стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ.

Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Тобто в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року).

Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку продовжився на строк дії карантину.

За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних, нарахованих за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.

Доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, з яким погодилася й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 і не знайшла підстав для відступу.

Що стосується додаткового рішення суду першої інстанції, то його незаконність відповідач аргументує наявністю підстав для скасування судового рішення щодо вирішення суті спору, однак оскільки апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість рішення суду про стягнення трьох процентів річних, а тому вказане додаткове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Покоєвичем Андрієм Олексійовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2025 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року без змін.

Понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк