Провадження 2/557/612/2025
Справа 557/1497/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року с-ще Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

судді Оленич Ю.В.,

секретар судового засідання Файлер І.С.,

номер справи 557/1497/25,

учасники справи:

позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в с-щі Гоща цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи

У вересні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі -ТОВ «Таліон Плюс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» ( далі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 було укладено було договір кредитної лінії № 420849497 у формі електронного документа, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 29 210,00 грн, шляхом перерахування таких на її картку № НОМЕР_1 , яка була вказана нею при укладанні договору.

07 січня 2025 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги за вказаним вище кредним договором до ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу № МВ-ТП/16.

Відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду заборгованість останньої перед позивачем становить: 104 267,79 грн. Позивач просить суд стягнути частину заборгованості за договором в розмірі 98 335,12 грн, з яких: заборгованість по кредиту 23 915,32 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 74 419,80 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

26 вересня 2025 року представник відповідача Цокало Т.М. подала до суду в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги визнає частково в загальному розмірі 3 710,06 грн, в іншій частині позову просить відмовити та здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог.

Представник відповідача, не погоджуючись із розміром заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами, вказує на те, що кредитний договір № 420849497 було укладено 13 травня 2024 року, тобто після набрання чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому проценти повинні бути нараховані у розмірі, що не перевищує 1% в день. Водночас, позивач не привів умови кредитного договору у відповідність до Закону України «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою 1,50 % день, що суперечить нормам чинного законодавства.

Представник вважає, що умови кредитного договору, а саме п.п. 8.3, 8.4, які враховують стандартну денну процентну ставку з перевищенням 1% в день є нікчемними.

З урахуванням нікчемності пунктів договору позики, якими денна процентна ставка встановлена з порушеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторона відповідача вважає, що проценти повинні бути нараховані на рівні облікової ставки НБУ за відповідний період.

Навівши власний розрахунок по відсотках за офіційною обліковою ставкою НБУ за період з 13 травня 2024 року по 20 травня 2025 року, представник відповідача вважає, що загальний розмір відсотків за користування кредитними коштами повинен становити 4111,81 грн.

Оскільки згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 420849497 від 13 травня 2024 року відповідачем було здійснено оплату в загальному розмірі 29 611,75 грн, з яких: сплачена сума за відсотками складає 23 121,41 грн, сплачена сума за тіло складає 5294,68 грн та сплачена сума за неустойкою складає 11 957,66 грн, представник вважає, що правомірним буде стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 3710,06 грн.

08 жовтня 2025 року від представника позивача в системі «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій остання, заперечуючи аргументи сторони відповідача, вказує на те, що договір кредитної лінії № 420849497 від 13 травня 2024 року, на підставі умов якого було здійснено розрахунки заборгованості, був укладеним з дотримання умов Законів України «Про споживче кредитування», «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», а також ЦК України і тому нарахування процентів за даним договором у розмірах вказаних у розрахунках заборгованості повністю узгоджується з його умовами та з законодавчими нормами. Так, на момент укладення кредитного договору максимально дозволена денна відсоткова ставка становила 1,5 %, що відповідало умовам договору та нормам чинного законодавства і, враховуючи те, що після 21 серпня 2024 року відповідач не отримувала додаткових траншів, застосування такої процентної ставки було продовжено.

Представник зауважує, що зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання. Пунктом 7.3 Договору визначено, що кінцева дата повернення (виплати) кредиту 12 червня 2029 року. Таким чином, кредитодавець, а в разі відступлення права вимоги фактор, яким є позивач ТОВ «Таліон плюс», має право нараховувати проценти за даним договором починаючи з першого дня надання траншу за договором та до дня закінчення строку дії цього договору, виключенням може бути лише застосування кредитодавцем або фактором п. 9.1.1.7. Договору щодо дострокового припинення договору у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом щонайменше на один місяць, що і було застосовано позивачем відповідно до повідомлення про дострокове розірвання договору з 31 травня 2025 року та подальшого зупинення з вказаної дати нарахування відсотків, що відображено у доданих до позову розрахунках заборгованості.

При цьому, представник зазначає, що відповідач не звертається до суду з окремими позовними вимогами про визнання недійсним кредитного договору (або його окремих частин), застосуванням наслідків недійсності правочину та/або перерахунку заборгованості відповідача.

У зв`язку з чим, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги та відмовити відповідачу у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, вказуючи на їх безпідставність, а також завищений та необґрунтований розмір.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у поданій 14 жовтня 2025 року заяві позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказах, з урахуванням визнання відповідачем факту отримання кредитних коштів та укладення кредитного договору, аргументів, відображених у відповіді на відзив, та задовольнити позов.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник Цокало Т.М. у поданій 21 жовтня 2025 року заяві розгляд справи просила провести без участі сторони відповідача, прийняти від ОСОБА_1 заяву про часткове визнання позову в розмірі 3710,06 грн, а в іншій частині позову відмовити.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Процесуальні дії у справі

15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази на підставі яких встановлені відповідні обставини

Відповідно до договору № 420849497 від 13 травня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі був укладений договір кредитної лінії (далі - Договір), відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в сумі кредитного ліміту у розмірі 24 100,00 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальних зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування таким відповідно до умов договору.

Згідно п. 2.3, п. 3.1 та п. 7.3 Договору кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 20 050,00 грн 13 травня 2024 року (що є датою надання кредиту), зі строком дисконтного періоду 18 днів від дати отримання позичальником першого траншу та кінцевою датою повернення (виплати) кредиту - 12 червня 2029 року.

Відповідно до п. 8.1 та п. 8.3 Договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, на момент укладення Договору та отримання першого траншу процентна ставка складає 1,50 % в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожен день користування ним, що становить 547,50 грн % річних. У разі отримання додаткових nраншів за цим Договором в період з 23.04.2024 по 20.08.2024, базова процентна ставка, яка використовується нарахування процентів за користування цими додатковим траншами, обмежується та розраховується від максимального розміру денної процентної ставки зазначеної в абзаці 3 пункту 17 Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, що складає 1,5% за день користування таким траншем. У разі отримання додаткових траншів за цим Договором після 21.08.2024 року базова процентна ставка, яка використовується нарахування процентів за користування цими додатковим траншами, обмежується та розраховується від максимального розміру денної процентної ставки зазначеної в частині 5 статті 8 Закону, що складає що складає 1% за день користування таким траншем

Додатком до вказаного вище Договору є паспорт споживчого кредитування продукту «СМАРТ», який містить інформацію щодо основних умов кредитування, орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядку повернення кредиту.

У заявці на отримання грошових коштів в кредит від 13 травня 2024 року міститься загальна інформація по Договору, персональні дані щодо особи ОСОБА_1 та номер банківської картки: НОМЕР_2 .

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в сумі 29 210,00 грн, перерахувавши 13 травня 2024 року 20 050,00 грн, 21 травня 2024 року 500,00 грн, 22 травня 2024 року 1000,00 грн, 23 травня 2024 року 500,00 грн, 28 травня 2024 року 1000,00 грн та 650 грн, 12 червня 2024 року 200,00 грн та 22 липня 2024 року 5 310,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_3 , про що свідчать підтвердження ТОВ «ПРОФІТГІД» щодо здійснення переказу грошових коштів та відповідні довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

На виконання ухвали Гощанського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2025 року про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк» 07 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла інформація, відповідно до якої на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 .

Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» станом на 07 січня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 420849497 від 13 травня 2024 року становить 52 610,67 грн.

07 січня 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/16, згідно умов якого від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 420849497 від 13 травня 2024 року у розмірі 52 969,40 грн, що підтверджується витягом з Реєстру прав вимоги від 07 січня 2025 року.

На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Таліон Плюс» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 420849497 від 13 травня 2024 року на суму 104 267,79 грн, згідно з яким заборгованість відповідача станом на 30 травня 2025 року складається: з тіла кредиту в розмірі 23 915,32 грн; заборгованості по відсоткам в розмірі 74 419,80 грн; заборгованості по неустойці в розмірі 5 932,67 грн.

ОСОБА_1 було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги та повідомлення про дострокове розірвання Договору, а ткож необхідність сплати заборгованості в розмірі 104 267,79 грн на користь позивача.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права

Стосовно правонаступництва за зобов`язаннями.

Згідно з ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та відповідачем не оспорюється факт переходу права грошової вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» за договором № 420849497 від 13 травня 2024 року, який був укладений між первісними кредиторами та відповідачем.

Стосовно стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Судом установлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір № 420849497 від 13 травня 2024 року в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем).

Відповідно до умов договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу кошти в загальній сумі 29 210,00 грн, а відповідач зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами в порядку, визначеному договором (п. 2.1 Договору).

Кредитні кошти були перераховані відповідачу, зокрема 13 травня 2024 року у сумі 20 050,00 грн, 21 травня 2024 року у сумі 500,00 грн, 22 травня 2024 року у сумі 1000,00 грн, 23 травня 2024 року у сумі 500,00 грн, 28 травня 2024 року у сумі 1000,00 грн та 650 грн, 12 червня 202 4 року у сумі 200,00 грн та 22 липня 2024 року у сумі 5 310,00 грн.

Отже, факт отримання відповідачем коштів у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» суд вважає доведеним.

У подальшому позивач ТОВ «Таліон Плюс» набув права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 420849497 від 13 травня 2024 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .

У підписаному відповідачем договорі визначена сума кредиту, проценти за користування кредитними коштами, строк повернення коштів, а отже між сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором № 420849497 від 13 травня 2024 року заборгованість за договором не погашена та станом на 30 травня 2025 року становить 104 267,79 грн, з яких: 23 915,32 грн заборгованість по кредиту, 74 419,80 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 932,67 грн - неустойка.

Із наданих позивачем розрахунків заборгованості також вбачається, що відповідачем було сплачено ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісному кредитору) 69 903,85 грн, з яких 5 294,86 зараховано в рахунок погашення тіла кредиту, а решта 64 609,15 грн - в рахунок погашення заборгованості по процентах та неустойці.

Щодо сплати процентів за кредитним договором суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.

Отже наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року розмір процентної ставки за користування кредитом не може перевищувати 2,5% від суми кредиту за кожен день, з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року розмір процентної ставки за користування кредитом не може перевищувати 1,5% від суми кредиту за кожен день, з 20 серпня 2024 року -1% від суми кредиту за кожен день.

Розмір і порядок нарахування процентів за користування кредитом визначаються сторонами, однак вони повинні узгоджуватися із нормами Закону.

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року набрав чинності 24 грудня 2023 року. Тобто кредитний договір у даній справі був укладений після набрання чинності цим Законом, а тому на момент укладення між сторонами кредитного договору діяли внесені до Закону України «Про споживче кредитування» зміни, що вказує на підставність застосування до цих правовідносин зазначеного вище закону.

Тому суд вважає, що розрахунок відсотків за вказаним кредитним договором слід розраховувати наступним чином: з 13 травня 2024 року по 19 серпня 2024 року - розмір процентної ставки за користування кредитом не може перевищувати 1,5% від суми кредиту за кожен день, а з 20 серпня 2024 року - розмір процентної ставки за користування кредитом не може перевищувати 1% від суми кредиту за кожен день.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком за період з 13 травня 2024 року по 19 серпня 2024 року, оскільки була застосована процентна ставки за користування кредитом в розмірі 1,42%, що не перевищує 1,5%.

Станом на 19 серпня 2024 року до сплати нараховано - 35 646,24 грн, з яких 24 099,94 грн заборгованість по кредиту, 11 546,30 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.

При цьому, розрахунок відсотків за вказаним кредитним договором починаючи з 20 серпня 2024 року по 07 січня 2025 року слід розраховувати наступним чином:

-за період з 20 серпня 2024 року по 01 вересня 2024 року: 24 099,94 х 1 % х 13 днів = 3 132,99 грн;

-за період з 02 вересня 2024 року по 01 жовтня 2024 року: 24 000 грн (24 099,94 грн 99,94 грн (сплачене 02 вересня 2024 року тіло кредиту)) х 1 % х 30 днів = 7 200,00 грн;

-за період з 02 жовтня 2024 року по 01 листопада 2024 року: 23 924,00 грн (24 000,00 грн 76,00 грн (сплачене 02 жовтня 2024 року тіло кредиту)) х 1 % х 31 днів = 7 416,44 грн;

-за період з 02 листопада 2024 року по 01 січня 2025 року: 23 915,32 грн (23 924,00 грн 8,68 грн (сплачене 02 листопада 2024 року тіло кредиту) х 1 % х 64 днів = 15 305,81 грн;

-за період з 01 січня 2025 року по 30 травня 2025 року: 23 915,32 грн х 1 % х 145 днів = 34 677,21 грн, всього 67 732,45 грн.

Оскільки в цей період ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» сплачені відповідачем кошти зараховано первісним кредитором, окрім тіла, в рахунок оплати процентів, то залишок заборгованості за процентами з врахуванням таких проплат становить 41 382,51 грн ((11 546,30 грн + 67 732,45 грн) 4 156,36 грн - 12 984,56 грн 10 224,00 грн 10 531,32 грн), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на вищезазначене наведений представником позивача розрахунок відсотків за користування кредитом не відповідає вимогам п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

В той же час не є слушними посилання представника відповідача на розрахунок процентів у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України за обліковою ставкою НБУ, а не за умовами договору, які в частині визначення їх розміру, не відповідають ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», так як на її думку вони є нікчемними згідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Так, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Між тим, умови договору, що укладено 13 травня 2024 року між сторонами, містять усі складові, що визначені у ч. 1 ст. 12 цього Закону, та не обмежують права позичальника, а отже не можуть бути визнані нікчемними.

Але при їх викладенні в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами її розмір не відповідає максимально визначеному розміру денної процентної ставки, встановленої у ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», тобто по факту є порушенням, а не обмеженням, прав позичальника.

Таким чином проценти, які може планувати отримати кредитор від позичальника при належному виконанні нею умов договору протягом усього строку кредитування, нараховуються у розмірі, який враховуються при обчисленні, як реальної річної процентної ставки, так і денної процентної ставки, тобто розмір таких процентів за користування кредитом на день при належному виконання зобов`язань повинен не бути більшим, ніж максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений у відповідному Законі.

А отже, за положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України у позивача, як кредитора є право на отримання від позичальника процентів, нарахування яких передбачено умовами укладеного між відповідачем та первісним кредитором договору, але за розміром, що встановлений в законі, тобто з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року не більше, ніж 1,5% на день, а з 20 серпня 2024 року не більше, ніж 1% на день.

Тому підстав для розрахунку процентів за обліковою ставкою НБУ немає, так як умовами договору та законом визначено порядок їх нарахування та максимально можливий розмір.

За наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача підлягає заборгованість за договором № 420849497 від 13 травня 2024 року в загальному розмірі 65 297,83 грн, з яких: заборгованість по кредиту 23 915,32 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 41 382,51 грн

Розподіл судових витрат

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн згідно договору про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024 року та додаткової угоди № 1250 від 01 липня 2025 року до вказаного договору, акту приймання-передачі наданих послуг від 01 липня 2025 року та платіжної інструкції № 1251 від 01 липня 2025 року.

Відповідач просить стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн згідно договору № 1374 про надання правничої допомоги від 17 вересня 2025 року, детального опису робіт (наданих послуг), квитанції № 1374 від 17 вересня 2025 року.

Суд вважає, що представником позивача надано докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, і розмір таких витрат є обґрунтованими. Водночас, суд погоджується з позицією представника позивача щодо неспівмірності витрат, понесених відповідачем, та вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу відповідача, які підлягають розподілу, до 5 000,00 грн.

Суд враховує, що справа є малозначною, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, участі в судовому засіданні представник відповідача не брала.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (пункти 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 5.44 постанови від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Враховуючи часткове задоволення позову, а також вимоги п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що сума судових витрат позивача на оплату судового збору та професійної правничої допомоги адвоката підлягає до відшкодування відповідачем пропорційно до задоволеної частини вимог.

Отже, сума витрат, яка підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача становить 4 483,13 грн, з яких: витрати зі сплати судового збору - 1463,13 грн (2 422,40 х 60,40%), витрати на правничу допомогу - 3 020 грн (5000 х 60,40 %).

При цьому, сума витрат, яка підлягає відшкодуванню позивачем на користь відповідача становить 1 980,00 гривень (5000 х 39,60%).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що на обидві сторони покладені судові витрати, суд стягує на користь позивача з відповідача, як зі сторони на яку покладено більшу суму судових витрат, їх різницю у розмірі 2 503,13 грн (4 483,13 - 1 980,00).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» заборгованість за договором № 420849497 від 13 травня 2024 року в розмірі 65 297 гривень 83 копійки, судові витрати у розмірі 2 503 гривні 13 копійок, всього 67 800 (шістдесят сім тисяч вісімсот) гривень 96 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

-позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», місцезнаходження: 14017, м. Чернігівська область, м. Чернігів, вул. Жабинського, буд. 13, ;

-відповідач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2025 року.

Суддя Ю.В. Оленич