Справа № 938/172/25
Провадження № 22-ц/4808/1504/25
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Максюти І. О.,

Пнівчук О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» на заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року у складі судді Джуса Р. В., ухвалене у селищі Верховина Івано-Франківської області, у справі за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» пред`явило до відповідача ОСОБА_1 позов про стягнення кредитної заборгованості. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 05 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 5179517 у формі електронного документа з використанням електронного підпису шляхом введення одноразового ідентифікатора. На виконання умов кредитного договору на підставі платіжного доручення відповідачу ОСОБА_1 були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 7 700 грн.

10 серпня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 06Т, відповідно до якого, ТОВ «Мілоан» відступив право вимоги за кредитним договором № 5179517 від 05 травня 2021 року. Згідно договору відступлення права вимоги сума боргу ОСОБА_1 перед новим кредитором становить 35 150 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту, 25 987,50 грн. заборгованість за відсотками, 1 463 грн. заборгованість за комісією.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, позивач ТОВ «Діджи Фінанс» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 5179517 від 05 травня 2021 року у розмірі 35 150,50 грн., а також 2 422,40 грн. судового збору та 6 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Заочним рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково. Постановлено стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 5179517 від 05 травня 2021 року в розмірі 12 050,50 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту; 2 887,50 грн. заборгованість за відсотками; 1 463 грн. заборгованість по комісії, а також 830,46 грн. судового збору та 2 056,96 грн. витрат на правничу допомогу.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за період з 21 травня 2021 року по 19 липня 2021 року у розмірі 23 100 грн. представник ТОВ «Діджи Фінанс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неналежне з`ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також просив здійснити розподіл судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій.

Посилався на те, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у п. 2.3 укладеного договору сторонами визначено порядок його пролонгації. Зокрема, вказує представник позивача, відповідно до п. 2.3.1. договору продовження строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних умовах. Пунктом 2.3.1.1. встановлено, що для пролонгації на пільгових умовах позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. При цьому проценти за користування кредитними коштами протягом періоду пролонгації нараховуються за ставкою 2,5% на день. Водночас пролонгація на стандартних (базових) умовах передбачає нарахування процентів за стандартною (базовою) ставкою у розмірі 5% на день. Представник позивача зазначає, що на відміну від пролонгації строку кредитування на пільгових умовах, пролонгація строку кредитування на стандартних (базових) умовах з процентною ставкою 5% не передбачало вчиненні від позичальника певних дій, окрім як самого факту продовження користування кредитними коштами.

Також судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п. 2.4.1 позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п. 1.4 (у даному випадку 20 травня 2021 року), а у випадку пролонгації не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування.

Водночас, зауважує представник ТОВ «Діджи Фінанс» пунктом 4.2 розділу 4 кредитного договору сторони погодили, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою пунктом 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених статею 625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої пунктом 1.6 Договору. Із зазначеного вбачається, що кожен день пролонгації є новою датою повернення кредиту.

На думку представника позивача, оскільки відповідач в період дії договору на пільгових умовах кредит не повернув, а продовжував користуватися кредитними коштами, то ТОВ «Мілоан» відповідно до п. 2.3.1.2., з якими погодився відповідач, нараховував проценти за користування кредитом за ставкою 5% від фактичного залишку кредиту на кожен день строку користування кредиту за 60 днів, і таке нарахування відповідає нормам матеріального права та умовам договору та спростовує висновки суду першої інстанції про нарахування відсотків за межами умов кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за період з 21 травня 2021 року по 19 липня 2021 року у розмірі 23 100 грн.В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині. В частині стягнення тіла кредиту та комісії за вказаним договором рішення суду не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ТОВ «Діджи Фінанс» необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції в оскарженій частині вищезазначеним вимогам відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс», суд першої інстанції прийшов до висновків, що у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів у відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором № 5179517 від 05 травня 2021 року в розмірі 12 050,50 грн., з яких: 7 700 грн. заборгованість за тілом кредиту; 2 887,50 грн. заборгованість за відсотками; 1 463 грн. заборгованість по комісії. При цьому, суд вважав, що право нараховувати проценти, передбачені умовами Договору про надання споживчого кредиту № 5179517 від 05 травня 2021 року, припинилося 20 травня 2021 року по закінченню строку кредитування, визначеного договором. Розподіл судових витрат суд першої інстанції здійснив пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і жодною із сторін не оспорюється, що 05 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 5179517 на суму 7 700 грн., строком на 15 днів з 05 травня 2021 року та кінцевим терміном повернення кредиту 20 травня 2021 року. Умовами вказаного договору передбачалась сплата позичальником комісії за надання кредиту у розмірі 1 463 грн., яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово (а.с. 23-26).

Відповідно до пункту 1.5.2 вказаного договору проценти за користування кредитом становлять 2 887,50 грн. та нараховуються за ставкою 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Пунктом 1.6 договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Згідно із Платіжним дорученням № 45470903 від 05 травня 2021 року ТОВ «Мілоан» перерахувало на рахунок відповідача ОСОБА_1 кошти згідно договору № 5179517 у розмірі 7 700 грн. (а.с. 29).

На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» скерувало на адресу суду лист, в якому зазначило, що на ім`я ОСОБА_1 була випущена банківська платіжна картка № НОМЕР_1 . Із виписки про рух коштів за період з 05 по 07 травня 2021 року вбачається, що відповідач 05 травня 2021 року на платіжну картку № НОМЕР_1 отримав кредитні кошти в сумі 7 700 грн., а також, що він до 07 травня 2021 року користувався ними, знімав з банкомату, здійснював переказ коштів, поповнення мобільного (а.с. 178-179).

Згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 5179517 від 05 травня 2021 року первісним кредитором ТОВ «Мілоан» нараховані відсотки за період з 05 травня 2021 року по 19 липня 2021 року у сумі 25 987,50 грн. (а.с. 12).

З матеріалів справи також вбачається, що 10 серпня 2021 року між позивачем та ТОВ «Мілоан» укладено Договір факторингу № 06Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на загальну суму 35 150,50 грн., з яких: 7 700 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 25 987,50 грн. сума заборгованості за відсотками; 1 463 грн. сума заборгованості за комісією (а.с. 11, 13-20).

Колегія суддів зауважує, що жодна із сторін спору не оспорює факт укладення кредитного договору та договору факторингу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, матеріалами справи підтверджено виникнення у відповідача ОСОБА_1 зобов`язань з виконання Договору споживчого кредиту № 5179517 від 05 травня 2021 року. Тому колегія суддів, враховуючи викладені обставини, а також відсутність з боку відповідача доказів на спростування заявлених вимог погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За умовами п. 1.3., 1.4 кредитного договору сторони погодили строк кредитування 15 днів з 05 травня 2021 року, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 20 травня 2021 року.

Відповідно до пункту 1.5.2 вказаного договору проценти за користування кредитом становлять 2 887,50 грн. та нараховуються за ставкою 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Пунктом 1.6 договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути нараховані проценти за період з 06 травня по 19 липня 2021 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Аналізуючи зміст укладеного між сторонами договору про споживчий кредит та сформовану правозастосовну практику Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кредитор не мав підстав здійснювати нарахування відсотків поза межами строку кредитування та вірно стягнув заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами в розмірі 2 887,50 грн. за період користування кредитними коштами з 05 по 20 травня 2025 року.

При цьому апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази пролонгації кредитного договору № 5179517 від 05 травня 2025 року.

Відповідно до п. 2.3.1.1 кредитного договору, для продовження строку кредитування позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.

Позивачем не надано доказів сплати позивачем комісії за управління та обслуговування кредиту або доказів погашення заборгованості по кредиту.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що первісний кредитор вправі нараховувати відсотки після визначеного сторонами у договорі спливу строку кредитування.

Тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав стягнення відсотків за користування кредиту поза межами строку кредитування є правильним та відповідає вимогам закону.

У зв`язку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, вірно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог «ТОВ «Діджи Фінанс»».

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2025 року.

Судді В. М. Барков

І. О. Максюта

О. В. Пнівчук