ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9314/25 Справа № 184/1469/24 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року у складі судді Томаша В.І. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» регіональна філія «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відшкодування матеріальної шкоди (а.с. 1-7), та в подальшому подала до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 90-91), в обґрунтування якого посилалась на те, що 27.07.2021 року її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був смертельно травмований електровозом ВЛ11м6-501 під керуванням працівників регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_4 під час руху по станції Обвідна.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №1521 від 28.07.2021 року, виданого експертом ОСОБА_5 , причиною смерті ОСОБА_2 стало травмування при зіткненні з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом пересування.

За вказаним фактом 27.07.2021 року дані були внесені до ЄРДР за №0000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

31.08.2021 року кримінальне провадження закрито в зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення у діях машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_4 . Причиною смертельного травмування визнано власну необережність ОСОБА_2 та порушення ним п. 2.1-2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54.

Електровоз, який здійснив наїзд на ОСОБА_2 перебуває на балансі структурного підрозділу Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом АТ «Укрзалізниця» від 28.09.2021 року.

Машиніст та помічник машиніста вказаного електровозу, які керували ним в момент наїзду, перебували в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», що підтверджується довідками №243, 244 від 29.09.2021 року.

Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи з 07.10.2020 року, безстроково.

Через хворобу та необхідність постійного лікування позивач не мала можливості працевлаштуватись та перебувала на утриманні чоловіка. Крім того, відповідно до даних індивідуальної програми реабілітації інвалідів №1038 від 07.10.2020 року позивач має фізичні обмеження в самообслуговуванні.

ОСОБА_2 на момент загибелі був особою з інвалідністю ІІІ групи та отримував пенсію з інвалідності. Пенсійні виплати протягом трьох останніх місяців, що передували загибелі отримував у розмірі 2 200,00 грн.

На момент загибелі ОСОБА_2 працював у ТОВ Біоплатсик ЛТД на посаді контролера матеріалів та виробів та забезпечував сім`ю. Відповідно до довідки про доходи виданої ТОВ Біоплатсик ЛТД його заробітна плата складала: квітень 2021 року 6 050,00 грн; травень 2021 року 6 150,00 грн; червень 2021 року 6 150,00 грн. Середньомісячний заробіток згідно довідки становив 6 116,67 грн.

Таким чином, щомісячна матеріальна виплата позивачу по втраті годувальника повинна становити 4 158,33 грн. Розмір відшкодування позивачу матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника з 27.07.2021 року по 31.10.2024 року включно становить 185 577,92 грн.

Також позивачем понесені витрати на поховання у загальному розмірі 42 075,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд стягнути з відповідача 185 577,92 грн матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника за період з 27.07.2021 року по 31.10.2024 року включно, зобов`язати відповідача АТ «Українська залізниця» здійснювати сплату позивачу щомісяця грошової компенсації матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника, та стягати в розмірі 5 544,44 грн щомісячної виплати матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника, починаючи з листопада 2024 року та довічно. Також просила стягнути понесені позивачем необхідні витрати на поховання у загальному розмірі 42 075,00 грн.

Рішенням Покровського міського суду Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» регіональна філія «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відшкодування матеріальної шкоди задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 42 075,00 грн відшкодування витрат на поховання загиблого чоловіка ОСОБА_2 .

Стягнуто з АТ «Українська залізниця`на користь ОСОБА_1 185 577,92 грн матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника за період з 27.07.2021 року по 31.10.2024 року включно.

Зобов`язано АТ «Українська залізниця» здійснювати сплату ОСОБА_1 щомісяця грошову компенсацію матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника, в розмірі 5 544,44 грн, починаючи з листопада 2024 року та довічно.

Зазначено, що у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, розмір щомісячної виплати відшкодування шкоди підлягає відповідному збільшенню на коефіцієнт збільшення розміру мінімальної заробітної плати. Коефіцієнт визначається шляхом ділення розміру мінімальної заробітної плати за розрахунковий період на розмір мінімальної заробітної плати за попередній період.

Виплати матеріальної шкоди здійснювати, встановивши дату виплати - першого числа кожного місяця.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця`на користь держави судовий збір в розмірі 2 276,52 коп (а.с. 151-156).

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволені позову відмовити (а.с. 161-167).

Позивач не скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції за актовим записом 170 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

27.07.2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік ОСОБА_1 , - позивача, був смертельно травмований електровозом ВЛ11м6-501, під керуванням працівників регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_4 , під час руху по станції Обвідна.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №1521 від 28.07.2021 року, виданого експертом ОСОБА_8 причиною смерті ОСОБА_2 стало «травмування при зіткненні з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом пересування».

За вказаним фактом 27.07.2021 року дані були внесені до ЄРДР за №0000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

31.08.2021 року кримінальне провадження закрите в зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення у діях машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_4 . Причиною смертельного травмування визнано власну необережність ОСОБА_2 та порушення ним п. 2.1.-2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54.

Отже між наїздом на ОСОБА_2 , та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Згідно з листом АТ «Укрзалізниця» від 28.09.2021 року, електровоз, який здійснив наїзд на ОСОБА_2 , перебуває на балансі структурного підрозділу «Локомотивне депо «Нижньодніпровськ-Вузол» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Згідно з довідками АТ «Укрзалізниця» №243, №244 від 29.09.2021 року машиніст та помічник машиніста вказаного електровозу, які керували ним в момент наїзду, перебувають в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Позивач ОСОБА_1 , дружина загиблого ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІІ групи з 07.10.2020 року.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доведеності обставини, що позивач відноситься до категорії осіб, які відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України мають право на відшкодування шкоди.

Доводи скарги про те, що позивач не відноситься до категорії непрацездатних осіб колегія суддів вважає безпідставними оскільки вони спростовуються матеріалами справи та не спростовують той факт, що вона відноситься до категорії осіб, які відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України мають право на відшкодування шкоди, оскільки як встановлено судом остання є особою з інвалідністю ІІІ групи з 07.10.2020 року безстроково.

Доводи скарги стосовно того, що позивач на момент смерті ОСОБА_2 була працевлаштована та отримувала заробітну плату колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки як видно з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 03 кварталу 2021 року по 03 квартал 2024 року, позивач 09.07.2021 року була звільнена та після цієї дати у неї відсутні доходи згідно вказаних відомостей, що свідчить про те, що на момент смерті ОСОБА_2 була не працевлаштованою та не отримувала дохід. Вказане на думку колегії суддів свідчить про те, що вона потребувала утримання зі сторони чоловіка, оскільки пенсія по інвалідності у розмірі 2 200,00 грн не може забезпечити всі мінімально необхідні потреби враховуючи те, що позивач має вади здоров`я та потребує лікування. Крім того, з вищевказаних відомостей видно, що позивач навіть до моменту загибелі її чоловіка не мала постійний щомісячний дохід, що також свідчить про те, що вона потребувала утримання зі сторони свого чоловіка.

Вказане вище також спростовує доводи апелянта про те, що позивач мала дохід більший ніж її померлий чоловік, а тому не перебувала на його утриманні.

Доказів на спростування вищевказаного апелянтом надано не було.

Доводи скарги про те, що в період з 2016 року по 2022 року позивач неодноразово приймала участь у цивільних та кримінальних справах в якості представника та отримувала дохід за вказані послуги є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами. Роздруківка з сайту Судова влада не є достатнім доказом на підтвердження вказаних обставин, навпаки вказані твердження апелянта щодо отримання позивачем доходів на момент смерті її чоловіка та після цього спростовуються іншими доказами наявними в матеріалах справи.

Твердження апелянта щодо окремого проживання позивача з її чоловіком в певний період часу жодним чином не спростовує факт перебування позивача з чоловіком у шлюбних відносинах, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та отримання чоловіком своєї дружини.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Як передбачено ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

ОСОБА_2 на момент загибелі був особою з інвалідністю ІІІ групи, (причина - загальне захворювання) та отримував пенсію з інвалідності. Пенсійні виплати протягом трьох останніх місяців що передували загибелі отримував у розмірі 2 200 грн.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Згідно з довідкою ТОВ «Біопластик ЛТД» на момент загибелі ОСОБА_2 працював у ТОВ «Біопластик ЛТД» на посаді контролера матеріалів та виробів та забезпечував сім`ю.

Відповідно до довідки про доходи, виданої ТОВ «Біопластик ЛТД» і його заробітна плата складала: квітень 2021 року 6 050,00 грн, травень 2021 року 6 150,00 грн, червень 2021 року 6 150,00 грн.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з послідуючими змінами) роз`яснено, що суми на відшкодування шкоди мають присуджуватися особам, які мають право на виплату у зв`язку зі смертю, - з дня смерті потерпілого.

Середньомісячний заробіток ОСОБА_2 за три календарних місяця роботи, що передували його загибелі відповідно до наданої довідки становив 6 116,67 грн (із розрахунку (6 050,00 + 6 150,00 + 6 150,00) /3).

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з послідуючими змінами) також роз`яснено, що непрацездатним особам, які знаходились на утриманні померлого і мають право на відшкодування у зв`язку з його смертю, відшкодування визначається у розмірі середньомісячного заробітку померлого за відрахуванням частки, що припадала на нього самого.

Судом першої інстанції здійснено розрахунок щомісячної матеріальної виплати позивачу по втраті годувальника і колегія суддів погоджується з ним та не вбачає підстав для його перерахунку. Відповідачем також такий розрахунок не заперечується та не спростовується.

Відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.

Розмір мінімальної заробітної плати та коефіцієнти її збільшення за період, за який перераховано розмір відшкодування шкоди, становлять (розмір мінімальної заробітної плати за розрахунковий період поділений на розмір мінімальної заробітної плати за попередній період).

Судом першої інстанції також здійснено розрахунок матеріальної виплати позивачу по втраті годувальника за період з 27.07.2021 року 31.10.2024 року і колегія суддів погоджується з ним та не вбачає підстав для його перерахунку. Відповідачем також такий розрахунок не заперечується та не спростовується.

Статтею 1201 ЦК України, передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» ( з послідуючими змінами) зазначено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Позивачем понесені необхідні витрати на поховання у загальному розмірі 42 075,00 грн, що підтверджується належними та достатніми доказами: розрахунковою квитанцією серія КДАБ №0272407 від 29.07.2021 року ФОП ОСОБА_9 на суму 10 850,00 грн, товарним чеком №75 від 28.07.2021 року ФОП ОСОБА_10 на суму 22 000,00 грн, накладною №б/н від 27.07.2021 року ФОП ОСОБА_11 на суму 3 280,00 грн, накладною №230 від 28.07.2021 року ФОП ОСОБА_12 на суму 5 945,00 грн.

Доводи скарги про те, що відповіді ПФУ допомога на поховання в сумі 4 400,00 грн була сплачена ОСОБА_13 , а тому саме вона є особою, яка здійснила поховання померлого є безпідставними, оскільки позивачем надано належні, допустимі та достатні докази на підтвердження витрат на поховання свого померлого чоловіка.

Доводи скарги щодо доказів наданих позивачем на підтвердження витрат на поховання зводяться фактично до їх переоцінки, однак колегія суддів зауважує, що оцінка доказів є прерогативою виключно суду, а переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена.

Враховуючи вищевказане колегія суддів не бере до уваги доводи скарги щодо іншого доказу наданого позивачем, а саме постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановлені судом першої інстанції обставини та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи скарги про те, що суд першої інстанції не вирішив у процесуальний спосіб питання щодо прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог є безпідставними оскільки чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку прийняття судом процесуального рішення щодо прийняття заяви про збільшення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 15 жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна