ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 369/8986/23

провадження № 61-9693св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва Микити Андрійовича на постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Приходько К. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу, відшкодування моральної шкоди та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 317 182,00 грн боргу за попередніми договорами; 3 % річних з дня виникнення заборгованості до дня прийняття рішення в справі (станом на день подання позову складають 25 374,56 грн); інфляційні втрати з дня виникнення заборгованості до дня прийняття рішення в справі (станом на день подання позову складають 138 291,35 грн); відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн та понесені судові витрати в розмірі 16 445,28 грн, зокрема 11 000,00 грн на правничу допомогу та 5 445,28 грн сплаченого судового збору.

Вказувала, що 16 листопада 2019 року між нею як покупцем та відповідачкою як продавцем через її довірену особу було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.

Згідно з пунктом 1 попереднього договору продавець у строк до 30 вересня

2020 року зобов`язувався передати у її власність з укладенням договору купівлі-продажу, а вона зобов`язувалася прийняти і оплатити квартиру

№ 117, секція № 3 , загальною площею 29,4 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га з кадастровим номером :03:006:0019, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

За пунктом 4 попереднього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі

317 182,00 грн.

Згідно з пунктом 5 попереднього договору сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Всупереч умовам попереднього договору продавець не передав у її власність з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру ні до 30 вересня

2020 року, ні станом на день подання позову. Багатоквартирний житловий будинок, у якому має знаходитися квартира, не побудований та не введений в експлуатацію. Продавцем не повернуто аванс.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

05 лютого 2024 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 317 182,00 грн боргу за попереднім договором від 16 листопада 2019 року, 3 % річних у розмірі

30 938,24 грн, інфляційні втрати в розмірі 157 325,39 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

26 червня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року скасовано. Матеріали справи № 369/8986/23 передано на розгляд Господарського суду Київської області, у провадженні якого перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

Апеляційний суд мотивував висновки тим, що згідно з частиною третьою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи. Отже, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. Ухвалою Господарського суду Київської області від 14 лютого 2024 року відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 , унесено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Характер правовідносин між учасниками цієї справи свідчить про те, що спір у цій справі є майновим та стороною відповідача в ньому є боржник. З огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Андрєєв М. А. через систему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, в якій просить її скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частин першої та другої статті 7 КУзПБ у випадках, коли рішення у справі ухвалене до відкриття провадження. Верховний Суд має вирішити питання про те, у межах якої юрисдикції має розглядатися судовий спір, у якому після прийняття рішення в справі за заявою однією зі сторін господарським судом відкрито провадження в справі про неплатоспроможність.

Апеляційний суд застосував нерелевантну практику Верховного Суду. Провадження про неплатоспроможність відповідачки відкрито господарським судом після ухвалення судом першої інстанції рішення в цій справі про стягнення боргу. Питання підсудності справи має вирішуватися судом на момент відкриття провадження в справі.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 листопада 2019 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Михальченко М. М. (нотаріальний бланк НОА 840336).

Відповідно до пункту 1 попереднього договору в строк до 30 вересня 2020 року продавець ОСОБА_2 зобов`язується передати у власність покупця ОСОБА_1 , з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру № 117, секція № 3 , загальною площею 29,4 кв. , в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 3 попереднього договору ціна продажу складає 317 282,00 грн.

Упередбачений Попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу спірної квартири.

Апеляційний суд також з`ясував, що Господарський суд Київської області ухвалою від 14 лютого 2024 року відкрив провадження в справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 , запровадив процедуру реструктуризації боргів боржника та ввів мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Згідно із частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Метою запровадження цього засадничого принципу є більш глибокий і фаховий розгляд найбільш складних справ суддями, що мають відповідний досвід.

Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

21 жовтня 2019 року введено в дію КУзПБ.

Відповідно до частин першої-третьої статті 7 КУзПБ (у редакції станом на 14 лютого 2024 року - дату відкриття провадження в справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 ) спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року в справі № 908/129/22 (908/1333/22) (провадження № 12-46гс23) зробила висновок про те, що юрисдикцію спорів визначають процесуальні кодекси, а не КУзПБ. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що юрисдикція спору визначається на час відкриття провадження у справі в суді першої інстанції, тому і застосуванню підлягає процесуальне законодавство, що було чинним саме на час відкриття провадження.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 28 травня 2025 року в справі № 160/7125/20 зазначив, що правила визначення юрисдикції визначає насамперед процесуальний кодекс, а не кодекс із консолідованими нормами матеріального права, яким є КУзПБ. Ураховуючи сутність і правову природу спірних правовідносин, приписи процесуального закону мають превалюючу дію під час розв`язання колізій щодо обрання належної судової юрисдикції.

Аналогічно висловилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 квітня 2023 року в справі № 320/12137/20 та зазначила, що регламентація процесуальних відносин нормами матеріального права без об`єктивної необхідності створює перешкоди для належної реалізації принципу правової визначеності, що несе об`єктивні ризики під час правозастосування.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23) у подібних правовідносинах сформульовано правовий висновок про те, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Норми статті 7 КУзПБ регулюють питання передачі справи господарському суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, ще на стадії розгляду справи у суді першої інстанції та до ухвалення рішення суду по суті заявлених вимог.

Передача справи до господарського суду на підставі частини третьої статті 7 КУзПБ можлива лише на стадії розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення рішення судом першої інстанції по суті заявлених вимог. Неможливо передати матеріали справи до суду іншої юрисдикції з ухваленим у ній рішенням по суті заявлених вимог.

Не є підставою для скасування рішень за апеляційного/касаційного перегляду з передачею справи до господарського суду відкриття провадження у справі про банкрутство, яке відбулося після ухвалення судового рішення судом першої інстанції, за винятком якщо судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У справі, що переглядається, апеляційний суд не врахував, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення 05 лютого 2024 року - провадження в справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 порушене не було (14 лютого 2024 року відкрито провадження в справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 , уведений мораторій на задоволення вимог кредиторів).

У постанові від 17 червня 2020 року в справі № 921/490/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що скасування судового рішення лише з підстав встановлення факту порушення справи про банкрутство (через 8 місяців після ухвалення рішення судом першої інстанції), яке жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, є відступом від принципу правової визначеності та проявом правого пуризму.

Схожий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постановах від 13 травня 2021 року в справі № 465/5402/16-ц (провадження № 61-17041св20) та від 30 листопада 2022 року у справі № 752/3410/20 (провадження № 61-9243св22).

З огляду на викладене, в апеляційного суду не було підстав для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи до господарського суду для розгляду в межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ.

Аналогічні висновки в справах про стягнення із ОСОБА_2 коштів за попередніми договорами купівлі-продажу квартири зробив Верховний Суд у постановах від 09 липня 2025 року в справі № 369/4007/23, від 04 грудня 2024 року в справі № 369/10284/23, від 27 листопада 2024 року в справі № 369/12334/23.

Тому безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частин першої та другої статті 7 КУзПБ у випадках, коли рішення у справі ухвалене до відкриття провадження.

З огляду на те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, апеляційний суд помилився щодо юрисдикційності спору, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Верховний Суд висновує, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва Микити Андрійовича задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська