Справа № 466/4185/25
Провадження № 2/466/2128/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Якубів І. О.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,-

у с т а н о в и в:

02 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, в якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), 36013,98 грн. інфляційних збитків, 7744,50 грн. 3% річних, а всього 43758,48 грн.; стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), 1211,20 грн. судових витрат.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтування позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 по справі №466/5072/21 частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 237 925,27 грн.

У зв`язку з невиконанням рішення, Позивач звернувся з заявою до державної виконавчої служби.

Головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 18.04.2024 було відкрито виконавче провадження ВП № 74780729 про примусове стягнення з Відповідача суми боргу.

Позивач зазначає, що за результатами примусового виконання рішення суду 25.03.2025 на його рахунок поступило 96363,64 грн., що підтверджується випискою з банку.

Таким чином, постанова Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 по справі №466/5072/21 виконана частково. В частині сплаченого боргу дана постанова не виконувалось відповідачем у період з 15.03.2024 по 25.03.2025.

Залишок боргу відповідачем не сплачується і станом на 29.04.2025 становить 141651,63 грн.

Рішення суду не виконувалось Відповідачем в частині сплаченого боргу 96363,64 грн. у період з 15.03.2024 по 25.03.2025, та в частині залишку боргу 141651,63 грн. у період з 15.03.2024 по теперішній час - 29.04.2025, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У зв`язку з чим, Позивачем було розраховано, виходячи із сплаченої суми боргу та залишку заборгованості, 3% річних у розмірі 7 744,50 грн. та інфляційні збитки у розмірі 36 013,98 грн., (всього 43 758,48 грн.), що підлягають сплаті Відповідачем за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зв`язку із тим, Позивач змушений звернутися з позовом до суду.

Обґрунтування заперечень відповідача.

18 червня 2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» поступив відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Брухаля Т. І., у якому просять відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в повному обсязі; стягнути з ОСОБА_1 ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу. У відзиві зазначають, що із позовними вимогами ОСОБА_1 не погоджуються. Вважають, що останні не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, такі не узгоджуються з висновками Верховного Суду в аналогічних спорах, а сама позовна заява являється безпідставною.

Свою позицію мотивують наступним.

Щодо бази нарахування 3% річних по ст. 625 ЦК України (підстав та предмета позову) зазначають. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.08.2023 року у справі №466/5072/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.08.2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 237 925, 27 грн. заборгованості. В решті позовних вимог відмовлено. Отже, кожна розписка надана ОСОБА_3 є окремим договором позики. З наведеного слідує, що судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач просив стягнути кошти за чотирьома розписками (договорами позики): від 03.04.2012 на 2500,00 Євро за якою кошти мають бути повернуті до 01.05.2012 року; від 23.03.2015 на 2500,00 доларів США за якою кошти мають бути повернуті у травні 2015 року; від 11.07.2016 на 2500,00 доларів США за якою кошти мають бути повернуті протягом липня-грудня 2016 року рівними платежами по 500,00 доларів США щомісячно; від 04.11.2016 на 1000,00 доларів США за якою кошти мають бути повернуті через шість місяців. Як вбачається із позовної заяви позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні: в частині сплаченого боргу 96 363,64 грн. за період з 15.03.2024 року по 25.03.2025 року та в частині залишку боргу 141 651,63 грн. за період з 15.03.2024 року по 29.04.2025 року за невиконання зобов`язання, що виникло із постанови Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 року у справі №466/5072/21 , яким позовні вимоги позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 237 925, 27 грн. заборгованості. Зауважують, що стягнення грошових коштів за рішенням суду не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення боргу. Підставою виникнення грошового зобов`язання у спірних правовідносинах є зазначені вище розписки укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за розписками Львівський апеляційний суд виніс постанову від 14.03.2024 року у справі №466/5072/21 про стягнення заборгованості за чотирьома розписками, які були укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . У даній справі позивач звернуся до суду із матеріально-правовими вимогами майнового характеру про стягнення із відповідача 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 237 925, 27 грн., що стягнуті постановою Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 року у №466/5072/21. На думку позивача, відповідне зобов`язання виникло у відповідача на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 року у №466/5072/21. Відтак, він переконаний, що має право на проведення нарахувань згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України на стягнуту на його користь згідно постанови апеляційного суду суму грошових коштів у національній валюті. Попри те, на думку відповідача такі доводи та висновки позивача є безпідставними та неспроможними з огляду на наступне. Враховуючи все викладене вище, слід дійти до висновку, що підставою виникнення грошового зобов`язання у спірних правовідносинах є чотири розписки, які були укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , неналежне виконання якого відповідачем і зумовило звернення позивача до суду. Постанова Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 року у №466/5072/21 не призвела до припинення зобов`язання, яке виникло на підставі розписок, як і не стало підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах. Таким чином, вважають необґрунтованими доводи позивача щодо підстав виникнення грошового зобов`язання відповідача та констатують неможливість застосування у даній справі норми ч. 5 ст. 11 ЦК України, згідно із якою цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. З врахуванням наведеного, нарахування 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України повинно відбуватися лише на зобов`язання по розписках і саме у зв`язку із невиконанням таких розписок, а не рішення суду. Враховуючи те, що підставою позову є стягнення сум передбачених ч. 2 статті 625 ЦК України нарахованих щодо невиконання судового рішення, а тому вимоги позивача є безпідставними.

Щодо валюти боргу на яку позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних витрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначають наступне. Водночас, нарахування позивачем інфляційних витрат є безпідставним, оскільки згідно чотирьох розписок ОСОБА_1 позичив в ОСОБА_3 кошти в іноземній валюті - долари США. Нарахування інфляційних витрат на іноземну валюту не передбачено, оскільки індексації підлягає національна валюта України гривня. Таким чином позивач, невірно обравши підставу позову, безпідставно нарахував інфляційні витрати.

Щодо розрахунку сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за період воєнного стану. Застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України констатують, що розраховані позивачем суми згідно частини 2 статті 625 ЦК України за період воєнного стану є безпідставними та неспроможними з огляду на наступне. Позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України в частині сплаченого боргу 96 363,64 грн. за період з 15.03.2024 року по 25.03.2025 року та в частині залишку боргу 141651,63 грн. за період з 15.03.2024 року по 29.04.2025 року, покликаючись на те, що постанова Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 року у №466/5072/21 залишається невиконаною в повному обсязі. Вважають, що позивачем безпідставно, всупереч приписам приписам пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, заявлено вимоги до відповідача про стягнення сум нарахованих згідно статті 625 ЦК України за період воєнного стану в Україні.

Щодо позовної давності зазначають наступне. Про порушення свого права позивач дізнався із моменту, коли зобов`язання по розписках мало бути виконано. З матеріалів справи вбачається, що позивач лише в квітні 2025 року звернувся із позовом до суду про стягнення 3% річних в частині сплаченого боргу 96 363,64 грн. за період з 15.03.2024 року по 25.03.2025 року та в частині залишку боргу 141651,63 грн. за період з 15.03.2024 року по 29.04.2025 року. Однак, враховуючи доводи викладені в позовній заяві, не існувало жодних перешкод для реалізації позивачем свого права на звернення позивача до суду із вказаними позовними вимогами. При цьому позивачем не надано суду доказів поважності причин пропущення позовної давності. Відтак, із врахуванням зазначеного вище, вважають, що позивач пропустив строк протягом якого міг звернутися до суду за захистом свого права.

23 червня 2025 на адресу суду поступила відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 , у якій відзив на позовну заяву відхиляє та просить задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що сторона відповідача стверджує, що цивільні права і обов`язки (підстави і предмет позову) не можуть виникати з судового рішення, яким з ОСОБА_3 стягнуто борг, а виходить із боргових розписок, як окремих договорів позики. Таким чином Представник відповідача бажає застосовувати строки давності до цього позову і домагається відмови у позову у частині нарахуванні інфляційних витрат через позику в іноземній валюті. На підтвердження цих доводів сторона відповідача представляє правові конструкції, які на увагу суду не заслуговують, адже суперечать правовим позиціям Верховного суду. Ці твердження також є продовженням не добросовісної поведінки відповідача, адже він ухилявся від оплати боргу і в суді його не визнавав. Вказує, що Відповідач з 2012 по 2020 роки користується коштами які він йому надав, навіть після пред`явлення претензії і позовної заяви позики не повернув, хоча у своїх поясненнях у відділку поліції від 26 червня 2020 року (а.с. 153-155) не заперечував наявність боргових зобов`язань перед ним та необхідність повернення коштів, що по суті є зловживанням правом (статті 3, 13, 16 ЦК України), оскільки одночасно з цим відповідач зазначає, що а) позику не отримував, б) договірних відносин між сторонами не існує, в позивач пропустив строк позовної давності. Тобто сторона відповідача покликається на боргові угоди як джерело прав і обов`язків, які сам відповідач виконувати не бажав, і в цьому контексті відхиляє рішення суду, яке затвердило боргові відносини вже в національній валюті. Натомість, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження №12-189г19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Тобто питання строків звернення до суду і валюту яким здійснюється розрахунок вирішується судовим рішенням про стягнення боргу.

Позивач також зазначає, що у Шевченківському районному суді м. Львова розглядалася цивільна справа №466/13190/24 за його позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Клімова А.В. про визнання угоди недійсною. У цьому позові йдеться: на виконання Постанови Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року та відповідного виконавчого листа Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові відкрито виконавче провадження ВП 74780729, постанова від 18.04.2024 року, також винесено постанову про арешт майна боржника від 18.04.2024. Відповідно до відомостей з реєстру речових прав за ОСОБА_5 було зареєстровано речові права на житлову квартиру площею 117, 5 кв.м з трьох кімнат і кухні за адресою АДРЕСА_1 . Однак відповідно до актуальної інформації про речове право з цього реєстру (додаток 5) 26.03.2024 відповідач подарував цю квартиру своїй дочці ОСОБА_4 , договір дарування 297, укладений 26.03.2024 оформила приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Клімова Анастасія Вікторівна. У цій справі доводи відповідача на спростування позову стосуються зменшення ними суми боргу. Продовжуючи недобросовісну поведінку спрямовану на уникнення цивільної відповідальності, відповідач ОСОБА_3 оплатив частину боргу рівно в такій частині щоб зменшити її менше 20 розмірів заробітних плат. Останнє дозволяє не допустити звернення стягнення на арештовану судом квартиру. Тобто це новий фраудаторний правочин, після того правочину, що оскаржується у цій справі. Тобто, щоб не наклали стягнення на квартиру, її подарували, і знову, щоб не наклали стягнення на квартиру, рівно настільки зменшили суму боргу. І цими недобросовісними діями відповідач ОСОБА_4 недобросовісно заперечує позовні вимоги. Відтак позивач був вимушений подати цей позов щоб забезпечити погашення боргу зі сторони ОСОБА_3 щоб забезпечити виконання судового рішення про стягнення коштів, які я у позичав ОСОБА_3 для того щоб він повернув мені автомобіль. Так, ОСОБА_3 у кінці 2010 на початку 2011 року без мого дозволу, за адресою вул. Шевченка, 344а, м. Львів, сів за кермо та поїхав на автомобілі марки «Opel Combo» білого кольору, 1995 року випуску, номерні знаки НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , яким він розпоряджався на підставі довіреності, чим заподіяв кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом.

Позивач зазначає, що при неодноразових зустрічах з ОСОБА_3 останній обіцяв йому повернути автомобіль, розказував, що він його вже продав і купить позивачу в замін інший і під це позичав гроші. Однак автомобіль так і не повернув.

Пізніше,11.01.2023 позивачем, до ВП №1 ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області була подана заява про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ознаками ст. ч. 1 ст. 289 КК України, яка була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000112, розслідування триває.

Позивач вважає, що таким чином рішення про відмову у задоволенні даного позову буде суперечити принципу справедливості - одній із основних засад цивільного права.

Щодо покликань сторони відповідача про розрахунок сум за період воєнного стану слід пояснити, що заборгованість утворилась до його початку і тому вона нараховується.

Крім того, звертає увагу суду, що відповідачем пропущено строки на подання відзиву на позовну заяву. Так провадження у справі відкрито 05.05.2025, а відзив на позовну заяву датований 17.06.2025, через що він на увагу суду не заслуговує.

Процесуальні дії суду по справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Репака Віталія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_4 про вступ у справу як третя особа та відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Брухаля Тараса Івановича про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданій до суду позовній заяві та у відповіді на відзив. Просив заяву задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Брухаль Т. І. заперечив позов та просив відмовити у задоволенні такого, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у зв`язку із наступним.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно постанови Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 по справі №466/5072/21 частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 237 925,27 грн.

Головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 18.04.2024 було відкрито виконавче провадження ВП № 74780729 про примусове стягнення з ОСОБА_3 суми боргу.

Згідно з виписки з банку за результатами примусового виконання рішення суду 25.03.2025 на рахунок ОСОБА_1 поступило 96363,64 грн.

Судовим розглядом встановлено, що постанова Львівського апеляційного суду від 14.03.2024 по справі №466/5072/21 виконана частково. В частині сплаченого боргу дана постанова не виконувалось ОСОБА_3 у період з 15.03.2024 по 25.03.2025. Залишок боргу ОСОБА_3 не сплачується і станом на 29.04.2025 становить 141651,63 грн.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Указом Президента України №64/2022від24лютого2022року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:

на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22);

на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Касаційний суд зауважує, що законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язань щодо повернення авансу.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (постанова Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19)).

У постанові Львівського апеляційного суду від 14.03.2024, чітко визначено зобов`язання Відповідача перед Позивачем.

Ці зобов`язання належним чином не були виконані боржником, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Аналогічні за змістом висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), обставини справи якої схожі із обставинами справи, яка переглядається, щодо виникнення між сторонами на підставі судового рішення грошового зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Оскільки неправомірними діями Відповідача Позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

Так, Позивачем надано розрахунок інфляційних збитків і 3 % річних з суми вказаного вище боргу відповідно до ст. 625 ЦК України, тому виходячи із сплаченої суми боргу та залишку заборгованості, 3% річних у розмірі 7 744,50 грн. та інфляційні збитки у розмірі 36 013,98 грн., (всього 43 758,48 грн.), підлягають сплаті ОСОБА_3 за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідачем не спростовано вищенаведений розрахунок.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. . Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

При розгляді даної справи суд враховує усталену практику Верховного суду України, а саме висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-Ц, У відповідності до якої визначено судову практику щодо застосування ст. 625 ЦК України. А саме, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 К України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Що стосується доводів представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Брухаля Т. І. про пропущений строк позовної давності, суд зазначає наступне.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Між тим, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", відповідно до якого розділ "Прикінцеві положення" ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У подальшому строк дії карантину неодноразово продовжувався.

Відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023 N 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно з статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Також згідно з п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Вказаний розділ ЦК України доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 р. Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» набрав чинності 17.03.2022 р.

Таким чином, дія цієї норми поширюється на правовідносини, які виникли після 17.03.2022 р.

Суд не вбачає, підстав для відмови у позові у зв`язку із закінченням строків позовної давності, оскільки позовна заява подана в межах строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є підставним та підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 137, 263-265, 268,280-282 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), 36013,98 грн. (тридцять шість тисяч тринадцять гривень 98 копійок) інфляційних збитків; 7744,50 грн. (сім тисяч сімсот сорок чотири гривнi 50 копійок) 3% річних, а всього 43758,48 грн. (сорок три тисячі сімсот п`ятдесят вісім гривень 48 копійок);

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 23.10.2025 року.

Суддя П. Т. Едер