ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 695/2793/20

провадження № 61-5491св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Коробівська сільська рада, Золотоніське управління Державної казначейської служби України Черкаської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду м. Черкаси від 06 січня 2025 року у складі судді Степченка М. Ю. та постанову Черкаської апеляційного суду від 15 квітня 2025 року у складі суддів Фетісова Т. Л., Гончара Н. І., Новікова О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Коробівської сільської ради, Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої діями посадової особи органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Коробівської сільської ради, Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області, про відшкодування шкоди, завданої діями посадової особи органу місцевого самоврядування у розмірі 4 708 031,0764 руб. рф в гривневому еквіваленті за курсом валют на момент прийняття рішення та 400 000, 00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Позивач є спадкоємцем першої черги, тому нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбурга в травні 2011 року була заведена спадкова справа № 50/2011. До складу спадщини після смерті ОСОБА_3 входили: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , грошовий вклад у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 дол. США та побутове майно.

У 2011 році секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Дорошенко Т.В. було посвідчено заповіт від імені громадянки російської федерації ОСОБА_3 , яка ніколи не була в цій місцевості, на користь ОСОБА_4 . При цьому, датою складання заповіту зазначено 18 грудня 2008 року, а підпис заповідача був виконаний іншою особою.

На підставі вказаного заповіту ОСОБА_4 було видано приватним нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Перовим М. В. свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 січня 2013 року на вищевказану квартиру та 27 березня 2012 року приватним нотаріусом Черкаського нотаріального округу Кравченком С.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 на грошові вклади у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 дол. США.

Як зазначає позивач, заповіт разом зі свідоцтвом про право на спадщину був визнаний недійсним за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року. У вказаному рішенні судом встановлено той факт, що підпис від імені ОСОБА_3 виконаний не нею.

Вважає, що дії ОСОБА_5 призвели до завдання позивачу матеріальної шкоди у вигляді втрати відповідної частки спадкового майна, доходів від неї, а також моральної шкоди, яка полягала в душевних хвилюваннях, які виникли в зв`язку з тривалим судовим вирішенням спору щодо спадкування після смерті її матері, тривалих судових засідань, участі в проведенні слідчих (розшукових) дій в межах кримінальних проваджень, які тривали протягом 7 років.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області

від 06 січня 2025 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконними дії посадової особи Коробівської сільської

ради - Дорошенко Т. А. при посвідченні заповіту від 18 грудня 2008 року від імені ОСОБА_3 ..

Стягнуто з Коробівської сільської ради на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 150 000, 00 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що кошти, які позивач просить стягнути з відповідача в якості відшкодування завданої їй матеріальної шкоди вже відшкодовані за судовим рішенням в іншій справі, при цьому частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості, справедливості та зважав на реальність відшкодування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 квітня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Золотоніського міськрайонного суду м. Черкаси від 06 січня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду м. Черкаси від 06 січня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

26 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені

у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 22 грудня 2021 року у справі

№ 202/1722/19-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20.

Заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанції, посилаючись на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в оскаржуваних рішеннях, не обґрунтували, яким чином здійснено відшкодування шкоди за рахунок відповідача, тим самим останній хоче уникнути матеріальної відповідальності за шкоду, яку спричинив.

Крім того, на думку позивача, суди не зазначили, яка саме норма права з посиланням на практику Верховного Суду виключає обов`язок Коробівської сільської ради нести майнову відповідальність за наявності її вини.

Суди необґрунтовано зменшили суму відшкодування моральної шкоди, за наявності вини відповідача, збитків та причинно-наслідкового зв`язку.

Позиція інших учасників справи

30 травня 2025 року Золотоніське управління Державної казначейської служби України Черкаської області подало відзив на касаційну скаргу та просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а оскаржувані рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1

від 14 липня 2011 року.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12 жовтня

1977 року, ОСОБА_3 є матір`ю позивачки.

18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області Дорошенко Т. А. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , відповідно до якого все майно, що буде їй належати на день її смерті, вона заповідає своєму сину ОСОБА_4 .

Згідно з листом № 150 від 19 травня 2011 року позивачка ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса м. Єкатеринбурга з заявою про прийняття спадщини після матері ОСОБА_3 .

27 березня 2012 року приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченком С. В. видано

ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад у розмірі 62, 11 дол. США, що належав ОСОБА_3

16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області рф Перовим М. В. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру в

АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 лютого 2014 року в справі № 419/3259/12, яке набрало законної сили 20 листопада 2019 року, визнано недійсними заповіт ОСОБА_3 , посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області, 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_4 27 березня 2012 року приватним нотаріусом Кравченком С. В. після смерті ОСОБА_3 . З мотивувальної частини даного рішення суду вбачається, що спірний заповіт був підписаний від імені ОСОБА_3 невідомою особою, яка не мала на це права; не був прочитаний особисто заповідачем, що підтверджується відсутністю відповідної відмітки в заповіті; був поданий до державного реєстру після спливу трьох років від дати складання. Судом установлено, що при складанні заповіту не додержано вимог, встановлених законом для форми та змісту заповіту, тому суд визнав його недійсним.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_4

16 січня 2013 нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області рф Перовим М. В. на зазначену квартиру не було визнане недійсним, оскільки позивачів ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні її позову до ОСОБА_4 , нотаріуса Перова М.В. про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання ОСОБА_4 таким, що не набув право власності на спадкове майно на підставі заповіту, що підтверджується копією ухвали Свердловського обласного суду

від 11 лютого 2020 року.

За даними виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості

від 05 червня 2018 року право власності на квартиру було зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії 21 листопада 2017 року за

ОСОБА_4 . Її вартість складала 9 416 062,15 руб. У подальшому

21 листопада 2017 року квартира була відчужена ОСОБА_4 на підставі договору дарування на користь ОСОБА_7 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 756 095, 60 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу

влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі в наслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Сам обов`язок доведення наявності шкоди у справах за позовами до органів державної влади (органів місцевого самоврядування), наявність протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту завдання позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 березня

2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазначені збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судами встановлено та доведено, що секретар Коробівської сільської ради Дорошенко Т. А. при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_3 , діяла не в межах повноважень та не в спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, що в результаті призвело до визнання такого заповіту недійсним відповідно до рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі №419/3259/12, яке набрало законної сили 20 листопада 2019 року.

Водночас, постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня

2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини квартири за

адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі

1 756 095,60 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення у рахунок відшкодування матеріальної шкоди з Коробівської сільської ради

4 708 031,0764 руб. рф, адже мало б місце подвійне відшкодування такої шкоди.

При цьому, за наявності порушення прав позивача в цій справі щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями посадової особи Коробівської сільської ради, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суди правильно врахували конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, час та зусилля, необхідні для відновлення порушеного права, а також принципи розумності та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку, що належним та достатнім розміром грошової компенсації моральної шкоди у цій справі буде 150 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 22 грудня 2021 року у справі

№ 202/1722/19-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 є необґрунтованими з огляду на таке.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 587/430/16, за результатами перегляду якої Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову від 26 червня 2019 року, розглядався спір за позовом заступника прокурора Сумської області щодо визнання незаконним та скасування наказів Головного управління Державного земельного агентства у Сумській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

у справі № 915/478/18, за результатами перегляду якої Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 26 лютого 2019 року - господарський спір за позовом Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті про стягнення заборгованості за надані ветеринарно-санітарні послуги; у справі № 202/1722/19-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 грудня 2021 року) - спір про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду

(внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності),

що урегульовано спеціальним законом, а у справі № 487/6970/20

(постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року), - спір про відшкодування заподіяної моральної шкоди негативним впливом

господарської діяльності ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» на життя та здоров`я членів ГО «Стоп Шлам».

Отже висновки у цих справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини у вказаних справах є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»,

заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду м. Черкаси від 06 січня

2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська