Номер провадження: 22-ц/813/2656/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Куриленко О.М. 30 вересня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його батьком ОСОБА_2 , та зобов`язати Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису про народження відповідача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 19 липня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що 19 липня 1991 року у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №787. Фактично відповідач ОСОБА_2 з ОСОБА_4 (особою, яка записана в свідоцтві про народження його батьком) не спілкувався та не проживав, а проживав однією сім`єю зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 . На момент народження дитини позивач не знав, що він є біологічним батьком дитини, про можливість такого факту йому повідомила ОСОБА_3 лише за декілька місяців до подання цього позову.

Так, ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_4 , помер, і тоді вона повідомила позивачу та відповідачу, що вона впевнена, що саме ОСОБА_1 , є біологічним батьком ОСОБА_2 . На підтвердження інформації ОСОБА_3 про батьківство позивача, було проведено тест на батьківство, відповідно до результатів якого з імовірністю 99,999941491% гаданий (передбачуваний) батько ( ОСОБА_1 ) є біологічним батьком дитини ( ОСОБА_2 ).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звернення ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 є належним та (з урахуванням обставин справи) єдиним способом захисту, однак, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позовних вимог, по суті позбавив сторони будь-якої юридичної можливості захисту прав позивача шляхом визнання його батьком відповідача.

Щодо суті позовних вимог, то висновком судово-біологічної експертизи, яка має вирішальне значення в процесі дослідження факту батьківства при вирішенні спорів даної категорії, встановлено, що з імовірністю 99,999941491% гаданий (передбачуваний) батько ОСОБА_1 є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 .

Сторони про розгляд справи на 23 жовтня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_2 , про що 23 грудня 1972 року у книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №3031.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , №4 від 25 липня 2024 року, підставою запису відомостей про батька є а/з про шлюб №795 від 1972 року, складений Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Державна реєстрація народження проведена відповідно до ст. 133 Сімейного кодексу України.

07 липня 1981 року шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , був розірваний, про що у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 07 липня 1981 року зроблено запис за №541.

19 липня 1991 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було укладено шлюб, про що 19 липня 1991 року у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №787.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , що підтверджене Свідоцтвом про смерть, виданим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно Звіту по тесту на батьківство від 31 липня 2024 року, з імовірністю 99,999941491% гаданий (передбачуваний) батько ( ОСОБА_1 ) є біологічним батьком дитини ( ОСОБА_2 ).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що є незрозумілим, чим саме відповідач ОСОБА_2 порушує права позивача, якою конкретно діяльністю (діями або бездіяльністю) порушив його права та які саме вимоги заявлені конкретно до нього. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно ст. 53 КпШС України позов про визнання (встановлення) батьківства має бути поданий лише до досягнення дитиною повноліття.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зазначено, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1 та 2 ст. 2 ЦПК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється у тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13).

Нормами, які регулюють питання визнання батьківства у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, є ст. 53 КпШС України, з компаративного (порівняльного) аналізу якої установлено відсутність регулятора, який визначав би уніфіковане правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли дитина після досягнення нею повноліття ініціює перед судом питання про визнання батьківства чоловіка, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст. 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

З`ясовуючи зміст ч. 2 ст. 53 КпШС України, чи встановлюється тут вимога про обов`язкову наявність у Книзі реєстрації народжень запису про батька дитини, вчиненого за вказівкою матері, саме на момент вирішення судом питання про прийняття позову до розгляду (що не врегульовано нормами чинного законодавства), необхідно враховувати ч. 10 ст. 10 ЦПК України, згідно з якою забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Неможливість визнання батьківства у такому випадку не залежить від волі та бажання ймовірного біологічного батька, а також дитини, яка досягла повноліття, а стоїть у залежності лише від умов, визначених законодавцем, за яких особа може подавати відповідний позов.

Разом із тим, відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, який є самою дитиною та вважає відповідача своїм біологічним батьком, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя.

Згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Обов`язки держави, які випливають із конвенційних прав і свобод, можна поділити на дві групи: негативний обов`язок і позитивні обов`язки. Негативний полягає в утриманні від неправомірного втручання у права та свободи. Позитивні обов`язки - створення законодавчих та інституційних механізмів для гарантування кожному, хто перебуває під юрисдикцією держави, ефективного використання прав і свобод та їх відновлення в разі порушення. Усі позитивні обов`язки держави можна поділити на матеріальні та процедурні.

Матеріальні (субстанційні, сутнісні) зобов`язання - це основні заходи, які необхідні з боку держави для повного здійснення гарантованих прав людини, тоді як процедурні зобов`язання полягають у встановленні державою внутрішніх процедур, які спрямовані на забезпечення більш ефективного захисту осіб, яке вимагає в кінцевому результаті достатніх засобів для порушених прав людини.

Згідно ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визнання батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

При цьому, при вирішенні спору про визнання батьківства, суди повинні не допускати порушення ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ.

У даному випадку, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з посиланням на відсутність права на визнання батьківства на підставі ч. 2 ст. 53 КпШС України, однак не зазначив ефективний спосіб захисту прав позивача на приватне життя, що порушує конституційні гарантії і не узгоджується з вищенаведеними приписами ЦПК України та суперечить практиці ЄСПЛ.

У рішенні від 13 жовтня 2020 року у справі «KOYCHEV v. Bulgaria» (заява № 32495/15) ЄСПЛ виснував про те, що неможливість стверджуваного біологічного батька дитини домогтися розгляду по суті питання про визнання його батьківства є порушенням ст. 8 Конвенції. Хоча національні органи та суди у своїх рішеннях навели конкретні причини, які, на їхню думку, виправдовували відмову у наданні дозволу заявникові встановити своє батьківство, процес прийняття цих рішень, як вбачається, не гарантував належного захисту інтересів заявника та не дав змоги детально оцінити факти і збалансувати відповідні інтереси. Як наслідок, ЄСПЛ визнав, що, незважаючи на широкі межі свободи розсуду, наданої державам у таких справах, право на повагу заявника до його приватного життя було порушено.

Порушення ст. 8 Конвенції установлено також тоді, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (рішення від 18 травня 2006 року у справі «Ружанські проти Польщі» («Rozanski v. Poland», заява № 55339/00, § 78, 79). На противагу, ст. 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини» («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», заява № 48494/06, § 33-38).

Той факт, що національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, як такий не суперечить гарантіям, які містяться у ст. 8 Конвенції («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33). Тим не менш, абсолютна неможливість передбачуваного біологічного батька намагатися встановити своє законне батьківство лише на тій підставі, що інший чоловік уже визнав батьківство дитини, про яку йде мова, без розгляду конкретних обставин справи та різноманітних інтересів, що поставлені на карту, було визнано Судом таким, що порушує ст. 8 Конвенції (див.: «Rozanski v. Poland», № 55339/00, 18 травня 2006 року, §§ 77-79)».

У справах, в яких чоловік бажає ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини, суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю ст. 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див.: рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за ст. 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню, проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99) (YAKUSHEV v. UKRAINE, № 15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року);

Право на спілкування генетичних (біологічних) батьків із дитиною так само захищено положеннями ст. 8 Конвенції, але таке спілкування і контакти безумовно повинні відбуватися у спосіб, що відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

У системній сукупності із відсутністю заборони застосування ч. 2 ст. 53 КпШС України у випадку, коли дитина народилася у чоловіка та жінки, які у шлюбі не перебували, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст. 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду.

Таким чином, колегія суддів, екстраполюючи свої висновки в площину встановлених фактичних обставин цієї справи, вважає, що позов батька дитини, яка досягла повноліття та вважає позивача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст. 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, підлягає розгляду судом по суті, оскільки такі обставини вже існували на момент подання вказаного позову.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що сімейні правовідносини є надчутливими, предметом спорів часто виступає доля дитини, навіть якщо вона є повнолітньою, а тому суду слід уникати уніфікованого підходу та надмірного формалізму при тлумаченні та застосуванні норм права.

Розглядаючи спірні правовідносини, судам необхідно належним чином встановити, чи було порушено право позивача на приватне життя, визначити найкращі інтереси дитини, оцінити баланс інтересів ймовірного батька, сім`ї та дитини.

Вказані правові висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 639/2026/17, у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 381/2025/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Враховуючи висновки, викладені вище, колегія суддів доходить висновку, що у випадку звернення із позовною заявою батька дитини, яка досягла повноліття та вважає позивача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст. 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, то позов підлягає розгляду судом по суті згідно з ч. 2 ст. 53 КпШС України, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з посиланням на відсутність права на визнання батьківства у порядку ч. 2 ст. 53 КпШС України є передчасним.

Доводи суду про пред`явлення позову до неналежного відповідача також є необґрунтованими, оскільки враховуючи, що батько повнолітньої дитини ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , то звернення ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 є належним та, з урахуванням вищевказаних обставин справи, єдиним способом захисту порушеного права.

Щодо позовних вимог про визнання батьківства.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Згідно роз`яснень, наданих судам у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу та перебування у ньому, встановленням, оспорюванням і позбавленням батьківства, усиновленням, вихованням неповнолітніх дітей, а також з інших сімейних правовідносин необхідно виходити з положень Конституції України про шлюб, права й обов`язки у шлюбі та сім`ї, охорону дитинства, материнства, батьківства, додержувати норм КпШС України, ЦПК України, Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх», інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні правовідносини.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час народження ОСОБА_2 , КпШС України регулював зокрема особисті і майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (ст. 2 КпШС України).

Згідно ч. 2 ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частина 3 ст. 53 КпШС України передбачала чотири юридично значимі обставини, які суд бере до уваги при встановленні батьківства: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Разом із тим, колегія суддів приймає до уваги той факт, що ч. 3 ст. 53 КпШС України із 1970 по 2003 рік фактично діяла в редакції Кодексу, прийнятій у 1969 році.

Очевидно, що розвиток суспільних відносин, наукових досліджень і технологій, які були актуальними у 1969 році, кардинально відрізняється від сучасних.

Крім того, у період з моменту прийняття КпШС (1969 рік) і до часу звернення ОСОБА_1 із даним позовом до суду у 2024 році, в національній судовій практиці були запроваджені та діють підвищені стандарти захисту прав і свобод людини.

Зокрема, як вже вказувалось вище, ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Реагуючи на зміну законодавчого регулювання, судової практики та суспільних відносин, Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року визнав такими, що втратили чинність, пункти 13 - 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».

Однак, навіть у постанові Пленуму від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (п. 13) Верховний Суд України не заперечував можливість у необхідних випадках для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, призначення з урахуванням обставин справи відповідної судової експертизи.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з пояснень третьої особи ОСОБА_3 , вона та позивач ОСОБА_1 , познайомилися у м. Одесі наприкінці 1971 року. Внаслідок такого знайомства між нами склалися романтичні та дружні стосунки. Позивач був курсантом Хмельницького вищого артилерійського командного училища імені маршала артилерії М. Д. Яковлева, та протягом усього його навчання вони вели листування один з одним, іноді спілкувалися телефоном та щонайменше раз на рік зустрічалися у м. Одесі під час відпусток позивача. Оскільки відносини з позивачем мали мінливий і не постійний характер, у липні 1972 року ОСОБА_3 одружилася з ОСОБА_4 . Майже одразу після весілля вони посварилися з ОСОБА_4 і фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не вели і не жили разом. Під час цього шлюбу ОСОБА_3 народила сина (відповідача) від позивача, ОСОБА_1 Через те, що ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , батьком дитини (відповідача) був записаний саме він. У 1978 році позивач був переведений на військову службу в АДРЕСА_1 , та у цей час ОСОБА_3 припинила будь-які стосунки з ОСОБА_4 , а 07 липня 1981 році шлюб був розірваний офіційно. ОСОБА_3 стверджувала, що фактично з 1978 року вона з позивачем проживала однією сім`єю (відповідач, відповідно, проживав разом з ними), а 19 липня 1991 року між ОСОБА_3 та позивачем був укладений шлюб. Зазначала, що ОСОБА_4 постійно зловживав алкоголем, та за час спільного життя постійно вчиняв щодо неї фізичне насилля, у зв`язку із чим вона боялася повідомити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та своєму сину про те, що саме позивач є батьком відповідача. Після того, як на початку 2024 року їй стало відомо про смерть ОСОБА_4 , вона повідомила позивачу та відповідачу про те, що саме ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 .

Доказів протилежного матеріали справи не містять, а відтак, колегія суддів приймає до уваги пояснення ОСОБА_3 у якості належних доказів, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства, а також спільне виховання та утримання дитини ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні суду першої інстанції позов визнав.

Крім того, з наявного у матеріалах справи тесту на батьківство вбачається, що з імовірністю 99,999941491% гаданий (передбачуваний) батько ОСОБА_1 є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 .

З урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів вважає доведеним той факт, що позивач ОСОБА_1 дізнався про своє батьківство лише у 2024 році, тобто тоді, коли його дитина вже була повнолітньою, зробив тест на батьківство та відразу звернувся до суду із даним позовом за захистом та відновленням свого права.

Колегія суддів приймає до уваги відсутність у ст. 53 КпШС України такої підстави встановлення батьківства, як висновок експертизи/тест на батьківство, однак вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ звертав увагу, що хоча найважливіше завдання ст. 8 Конвенції - захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00). Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11).

У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року в справі «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland), ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення ст. 8 Конвенції, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому Суд зазначив, що людина, яка намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності.

У контексті застосування термінів для порушення провадження щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес ймовірного батька в захисті від скарг щодо фактів, які виникли багато років тому, не можна відхилити, і, на додаток до цього конфлікту інтересів між передбачуваним батьком і дитиною, можуть з`явитися інші інтереси, як-от інтереси третіх осіб, особливо родини ймовірного батька, та загальний інтерес правової визначеності (див. справу «Лааксо проти Фінляндії» (Laakso v. Finland), № 7361/05, § 46, 15 січня 2013 року; див. також справу «Константінідіс проти Греції» (Konstantinidis v. Greece), № 58809/09, § 52, 3 квітня 2014 року).

Однак, у контексті ДНК-тестування в провадженні щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес особи у визначенні свого батьківства не зникає з віком, а, навпаки, посилюється (справи «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland, № 58757/00), та «Паско проти Франції» (Pascaud v. France, № 19535/08).

Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно п. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти Російської Федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, , рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Колегія суддів, приймаючи до уваги положення Конвенції та практику ЄСПЛ, під час вирішення даної справи, з урахуванням її обставин та наданих доказів, проаналізувала та визначила баланс між конкуруючими норами права, зокрема підставами для визнання батьківства за рішенням суду, зазначеними у ст. 128 СК України, які істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, та дійшла висновку, що положення ст. 53 КпШС України не враховують розвиток суспільних відносин, сучасні стандарти захисту прав і свобод людини, а також практику ЄСПЛ, а також не надають можливості позивачу ОСОБА_1 довести своє батьківство, про яке він дізнався, коли його дитина вже була повнолітньою, а відповідачу ОСОБА_2 - встановити своє походження.

Враховуючи матеріали справи в їх сукупності, пояснення сторін, результати тесту на батьківство, а також визнання позову відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його батьком ОСОБА_2 , та зобов`язання Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у ст. 126 цього Кодексу, або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

У відповідності до положень п.п. 2.16.4 п. 2.16 розділу II Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

Крім того, відповідно до положень 1 абзацу п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15 травня 2006 року № 3, резолютивна частина рішення щодо визнання батьківства (материнства) має містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини справи що, відповідно, призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьком ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Зобов`язати Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_2 №3031 від 23 грудня 1972 року, шляхом виключення з актового запису про народження відомостей про батька: ОСОБА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , національність: українець, місце проживання: АДРЕСА_2 , та внесення у актовий запис нових відомостей: в графі «відомості про батька» зазначити батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, національність: українець, місце проживання: АДРЕСА_3 ; в графі «відомості про дитину» змінити по-батькові з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ». Інші дані залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 жовтня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе