КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/7209/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Грегуля О.В. в м. Київ 14 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», треті особи приватний нотаріус Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова Марія Вікторівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 82672 від 12 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., щодо звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованості у розмірі 136280,31 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивувала тим, що про факт наявності виконавчого провадження № 68145716 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, як і про факт вчинення нотаріусом такого виконавчого напису, вона дізналась 28 квітня 2025 року з відповіді приватного виконавця на адвокатський запит. У відповіді на адвокатський запит ТОВ «Дебт Форс» повідомило, що ним було набуто право вимоги щодо заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 630194816 від 18 серпня 2014 року, укладеного позивачем з ПАТ «Альфа-Банк» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 08 травня 2023 року. Вказувала, що боргові зобов`язання за кредитним договором позивачем виконані в повному обсязі більше 7 років тому і будь-які інші зобов`язання вона не визнає. Крім того, підставою для вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису став кредитний договір, укладений у простій письмовій формі, приватним нотаріусом під час вчинення виконавчого напису не було дотримано вимог згідно перевірки безспірності боргу та всіх інших документів, що встановлюють прострочення стороною зобов`язання, перелік договорів та додатків до них, зокрема щодо набуття прав вимоги за кредитним договором, відсутні.

Відтак, приватним нотаріусом безпідставно та з порушенням ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, було вчинено виконавчий напис № 82672 від 12 червня 2021 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис 82672 від 12 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. щодо звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованості у розмірі 136280,31 грн., стягнуто з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 968,96 грн. судового збору та 33198,78 грн. витрат на правничу допомогу.

Відповідач ТОВ «Дебт Форс», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», положення глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зазначав, що згідно листа ВССУ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їй вчиненні», безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, а нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданим документам.

Вказував, що Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 405/1015/17 констатував, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц щодо обов`язку суду надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначати, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Підсумовував, що договір, на якому вчинено виконавчий напис, не містить заборон або будь-яких обмежень щодо заборони використання позасудового способу захисту майнових прав товариства, а так само, чинне законодавство України також не містить будь-яких обмежень щодо вчинення виконавчого напису, що цілком підтверджує правомірність вчинених дій попереднім кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» та нотаріусом, оскільки приватному нотаріусу були надані всі документи для вчинення нотаріальної дії, що в повній мірі спростовує позовні вимоги, оскільки стягувач та приватний нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, діяли в межах правового поля.

Крім того, позивач не надала будь-яких доказів, які би свідчили про погашення боргу за кредитним договором та виконання своїх зобов`язань в повному обсязі, відтак стверджувати про відсутність підстав для вчинення стягувачем виконавчого напису нотаріуса немає. Позивач не надає також альтернативного розрахунку заборгованості, а лише наголошує на відсутності належних доказів та недоведеності розміру існуючої заборгованості, при цьому жодним чином не спростовує його іншими доказами.

Вказував, що в даних правовідносинах ТОВ «Дебт Форс» є правонаступником права вимоги виконання зобов`язання від первісного кредитора та є новим кредитором на підставі договору про відступлення права вимоги. Попереднім кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» було надано приватному нотаріусу при вчиненні виконавчого напису договір про відступлення прав вимоги на його користь, що підтверджує статус нового кредитора у даних кредитних зобов`язаннях. Також приватному нотаріусу було надано всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, в тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором. Всі належні документи було підшито до оригіналу виконавчого напису. Приватним нотаріусом було перевірено договір та статус стягувача як нового кредитора, а також всі необхідні документи, після чого було вчинено виконавчий напис на стягнення із позивача заборгованості за кредитним договором.

При переході права вимоги від первісного кредитора, а в подальшому до ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Дебт Форс», стягувачу було передано від попереднього кредитора суму заборгованості позивача за кредитним договором, яка існувала на момент відступлення права вимоги. Отже, на момент відступлення права вимоги заборгованість позивача за кредитним договором була наявною. Підтверджуючі документи були надані нотаріусу при вчиненні виконавчого напису, відтак, твердження про відсутність боргу не відповідає фактичним обставинам. Кредитний договір є чинним на даний час, позивачем не надаються будь-які докази щодо недійсності кредитного договору чи окремих його умов, відтак, твердження про неправомірність, неправильність нарахування кредитором розміру заборгованості є безпідставним.

Вказував, що метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником, а відкриття провадження у справі відбувається у зв`язку із наявністю спору між сторонами, як правило, щодо існування заборгованості або з приводу її розміру та/або розміру штрафних санкцій. Під час судового розгляду справи позивач має довести, а суд - встановити факт існування заборгованості, її розмір, право позивача на її стягнення.

Вважав, що доводи про неправомірність здійснення стягувачем дій щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса є безпідставними.

Посилався на завищений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 33198,78 грн. для даної категорії справи. Наводив зміст ст. 137 ЦПК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 283/2065/14-ц про те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, і що належними та допустимими доказами понесення витрат на надання правової допомоги є договір про надання правової допомоги, акт здачі-приймання наданих послуг та копія квитанції до прибуткового касового ордера про сплату адвокату винагороди.

Зазначав, що позивачем не надано суду жодних документів, що свідчили би про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги за представництво в суді, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція, платіжне доручення тощо).

Більше того, в тексті позову було зазначено про попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20701,55 грн., при тому, що позивачем не надавалися документи, що підтверджують надані правничі послуги саме на таку суму коштів, не було надано договору на надання правничих послуг, не надано переліку правничих послуг та їх вартість, не було підтверджено жодними документами оплату наданих правничих послуг.

Зазначав, що згідно роз`яснень, викладених в листі Міністерства фінансів України від 16 лютого 2017 року, оформлений належним чином рахунок-фактура (інвойс) може бути підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарської операції з надання робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки у разі його оплати, що підтверджується відповідними документами.

Наголошував, що судом стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 33198,78 грн. за нескладну по роботі справу із встановленою судовою практикою, що є неспівмірним із наданими адвокатом послугами, а також відсутність доказів фактичної оплати послуг.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц про те, що ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність, необхідність, розумність розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, і ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати, зокрема що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати будуть фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Посилався на правові висновки Верховного Суду у постанові від 24 січня 2022 року в справі № 911/2737/17 про те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Вважав, що стягнуті судом витрати на правничу допомогу не відповідають критерію їх реальності в зв`язку з відсутністю факту їх дійсності та необхідності, а також критерію розумності, і є завищеними по нескладній категорії справи.

Пояснював, що судова практика по даній категорії справи є сформованою, адвокат не витратив значної кількості часу на написання позову та подальший супровід справи. ТОВ «Дебт Форс» подало клопотання про зменшення витрат на надання правничої допомоги, яке не було взагалі враховане.

Позивачем ОСОБА_1 в особі представника Мігашка В.Є. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, покласти на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційній інстанції, які вона очікує понести в розмірі 12513,96 грн.

Вказувала, що відповідач у апеляційній скарзі наводить доводи незгоди з рішенням суду першої інстанції, а в більшості заперечень - незгоду з розміром покладених на нього судових витрат, не наводячи жодного аргументу порушення судом першої інстанції норм процесуального права або ж неправильного застосування норм матеріального права, в тому числі щодо незастосування позицій або правових висновків Верховного Суду.

Пояснювала, що факт відсутності нотаріального посвідчення договору вже сам по собі створює наявність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року в справі № 757/24703/18-ц.

Звертала увагу, що стороною позивача було здійснено спробу самостійного отримання копій документів, які надавались попереднім кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» нотаріусу для вчинення ним нотаріальної дії, однак на адвокатський запит такі документи не було отримано. Не було надано цих документів і на виконання ухвали суду від 09 травня 2025 року в даній справі. Відтак, на момент розгляду справи відсутні докази того, що приватному нотаріусу під час вчинення виконавчого напису було надано всі документи, що підтверджують безспірність заборгованості, а нотаріус дослідила їх зміст, зокрема документи первинної бухгалтерської документації. Відтак, вважала, що у приватного нотаріуса не було підстав вважати безспірним розмір заборгованості, штрафних санкцій та відсотків, зазначених у виконавчому написі.

Вказувала, що твердження скаржника про надання попереднім кредитором всіх необхідних документів для встановлення безспірності заборгованості та належного вчинення виконавчих дій не підтверджуються належними доказами в розумінні ст. 76 - 81 ЦПК України.

Щодо аргументів апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правничу допомогу, пояснювала, що до суду було надано необхідні докази, а саме акти на підтвердження факту надання послуг з професійної правничої допомоги та факт їх приймання. Клієнту було надано послуг з професійної правничої допомоги на загальну кількість годин, які було витрачено адвокатом - 8 годин, що становить 33198,78 грн. При цьому поданий стороною попередній орієнтовний розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Щодо клопотання відповідача про зменшення судових витрат, подане разом із відзивом на позовну заяву, звертала увагу на його передчасність, про що свідчить також факт подачі представником позивача повного розрахунку судових витрат 11 червня 2025 року, після подачі якого відповідач не скористався правом на подачу заперечень.

Щодо реальності та невідворотності судових витрат, зазначала, що матеріали справи містять повний розрахунок судових витрат разом з таблицями та детальним описом об`єму наданої професійної правничої допомоги, а також зазначенням витраченого часу. Повний розрахунок судових витрат разом з додатками було направлено відповідачу. До того ж відповідачем не було надано належних доказів, які би свідчили про неспівмірність розміру судових витрат.

Відповідачем ТОВ «Дебт Форс» подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач зазначив, що позивач уклала кредитний договір, який є чинним станом на даний час, та взяла на себе зобов`язання із належного та своєчасного його виконання, проте заборгованість вчасно не повертала, як наслідок, відповідач був змушений використати примусовий спосіб стягнення заборгованості. При цьому позивач не вказує, в який спосіб мають виконуватися нею зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту.

Повторно вказував, що не погоджується із стягненням витрат на правничу допомогу, які вважав завищеними та неспівмірними зі складністю даної категорії справи, а також не підтвердженими належними доказами.

В судове засідання 22 жовтня 2025 року з`явився представник позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень: ТОВ «Дебт Форс» та приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова М.В. - до електронних кабінетів, приватний нотаріус Святошинського районного нотаріального округу Київської області - на поштову адресу та електронну пошту, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що суду не надано належних доказів, які б свідчили, що приватний нотаріус вчинив виконавчий напис саме на підставі документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 82672 про звернення стягнення з ОСОБА_1 , яка є боржником за кредитним договором № 630194816 від 18 серпня 2014 року, укладеного з АТ «Альфа-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 1 від 21 червня 2016 року, є ТОВ «Кредитні Ініціативи», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року є ТОВ «Інвестохіллс Веста», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року є ТОВ «Вердикт Капітал», заборгованість за кредитним договором № 630194816 від 18 серпня 2014 року. Строк платежу за кредитним договором № 630194816 від 18 серпня 2014 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 16 січня 2019 року по 07 червня 2021 року. Сума заборгованості складає 135630,31 грн., в тому числі прострочена заборгованість за сумою кредиту 62090,04 грн., строкова заборгованість за комісією 4634,81 грн., строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 56351,36 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенями 12554,10 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату із стягувача в розмірі 650 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню - 136280,31 грн. (а. с. 13).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової М.В. від 14 січня 2022 року відкрите виконавче провадження ВП № 68145716 з примусового виконання виконавчого напису № 82672, виданого 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. (а. с. 31).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року в справі № 754/12993/24 замінено стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на правонаступника ТОВ «Дебт Форс» у виконавчому провадженні № 68145716, відкритому на підставі виконавчого напису № 82672, вчиненого 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. (а. с. 134 - 135).

На адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 ТОВ «Дебт Форс» листом від 24 квітня 2025 року повідомило, що 08 травня 2025 року набуло права грошової вимоги заборгованості за договором кредиту № 630194816 від 18 серпня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в ПАТ «Альфа-Банк». Право вимоги заборгованості за вказаним договором кредиту перейшло до ТОВ «Дебт Форс» на підставі договору № 08-05/23 про відступлення прав вимоги від 08 травня 2023 року, укладений з ТОВ «Кампсіс Фінанс». Відповідно до п. 5.2 договору відступлення, права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді. Акт прийому-передачі реєстру боржників за договором відступлення від 08 травня 2023 року був підписаний сторонами 08 травня 2023 року. Заява про відкриття виконавчого провадження та додатки до неї подавалася попереднім стягувачем - ТОВ «Вердикт Капітал» та товариству попереднім кредитором не передавалися.

Щодо надання постанов, винесених приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Малковою М.В. та виконавчого напису № 82672, вчиненого 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», повідомило, що запитувані документи знаходяться в матеріалах виконавчого провадження. Щодо договорів відступлення прав вимоги, що передували договору відступлення від 08 травня 2024 року, повідомило, що Товариство не є стороною даних договорів про правонаступництво, в зв`язку з чим рекомендовано звернутися для отримання їх копій до попередніх кредиторів.

Надано копію договору кредиту № 630194816 від 18 серпня 2014 року (а. с. 36).

Так, 18 серпня 2014 року ОСОБА_1 підписала у ПАТ «Альфа-Банк» анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка». Підписанням цієї анкети-заяви ОСОБА_1 виявила бажання отримати від банку кредит шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії з лімітом в межах 75000 грн. по її рахунку на умовах, що вказуються в договорів та додатку до договору, що підписується в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка» з урахуванням умов Публічної пропозиції. Підтвердила, що свій примірник договору разом із усіма додатками, що підписуються в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка», вона отримала в день укладення договору. Датою подання анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції, яка є датою укладення договору, зазначено 18 серпня 2014 року (а. с. 39 - 40).

На а. с. 14 - 16 знаходиться копія договору № 15-02/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладеного 15 лютого 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» із ТОВ «Кампсіс Фінанс», додатком до якого є реєстр боржників, у якому під № 9254 значиться ОСОБА_1 , кредитний договір № 630194816 від 18 серпня 2014 року, загальна сума заборгованості - 140964,39 грн. (а. с. 17 зворот), на а. с. 17 - копія акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 27 лютого 2023 року, укладеного ТОВ «Вердикт Капітал» із ТОВ «Кампсіс Фінанс».

На а. с. 18 - 19 знаходиться копія договору № 08-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладеного 08 травня 2023 року ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс», згідно якого, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за договорами позики, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Права вимоги, що є предметом даного договору, належать первісному кредитору на підставі договору відступлення прав вимоги № 15-02/2023, укладеному 15 лютого 2023 року між первісним кредитором та ТОВ «Вердикт Капітал», договору відступлення прав вимоги № 09-03/2023, укладеному 09 березня 2023 року між первісним кредитором та ТОВ «Вердикт Капітал», договору відступлення прав вимоги № 02-02/2023, укладеному 02 лютого 2023 року первісним кредитором та ТОВ «Вердикт Капітал».

Згідно витягу з додатку № 3 до договору № 08-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 08 травня 2023 року, на користь ТОВ «Дебт Форс» відступлено права вимоги до ОСОБА_1 , кредитний договір № 630194816 від 18 серпня 2014 року, загальна сума заборгованості 140964,39 грн. (а. с. 22).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року зобов`язано ТОВ «Дебт Форс» та приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. надати суду завірені копії документів, які подавались нотаріусу для вчинення виконавчого напису № 82672, вчиненого 12 червня 2021 року щодо звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» в розмірі 136280,31 грн. (а. с. 67).

ТОВ «Дебт Форс» подано заяву від 20 серпня 2025 року, якою повідомлено про неможливість виконання ухвали, оскільки документи, на підставі яких вчинено виконавчий напис, надавалися попереднім кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» та зберігаються у приватного нотаріуса (а. с. 72).

Від приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. відповіді не надійшло.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису є нотаріальною дією (п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Правовому регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, наданими стягувачем документами згідно з Переліком, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого.

Відповідно до п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у здійсненні виконавчого напису.

З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» в такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), та належним чином враховані судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Підставою даного позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, є вчинення виконавчого напису на підставі положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, які було визнано судовим рішенням незаконними і нечинними. Також позивач посилалася на те, що нею було повністю виконане зобов`язання за кредитним договором № 630194816 від 18 серпня 2014 року більше семи років тому, і наявності будь-яких зобов`язань за кредитним договором вона не визнає.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Встановлені судом першої інстанції обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено нотаріусом 12 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) ? «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

Матеріалами справи підтверджується, що укладений між банком та позивачем кредитний договір № 630194816 від 18 серпня 2014 року, наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 12 червня 2021 року № 82672 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про обґрунтованість позову та наявність передбачених законом підстав для його задоволення.

Крім того, оскільки порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а також враховуючи, що матеріали справи не містять доказів надання приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про задоволення позову, доводи апеляційної скарги, що договір, на якому вчинено виконавчий напис, не містить заборон або будь-яких обмежень щодо заборони використання позасудового способу захисту майнових прав товариства, а так само, чинне законодавство України також не містить будь-яких обмежень щодо вчинення виконавчого напису, а також доводи апеляційної скарги, що позивач не надала альтернативного розрахунку заборгованості та будь-яких доказів, які би свідчили про погашення боргу за кредитним договором та виконання своїх зобов`язань в повному обсязі.

Апеляційний суд зауважує, що судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 299/5183/21 (провадження № 61-10197св23), від 19 червня 2024 року № 712/11552/23 (провадження № 61-3773св24) та інших.

За таких умов приватний нотаріус не мав правових підстав для вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, не посвідченого нотаріально, відтак доводи апеляційної скарги, що попереднім кредитором було надано повний пакет документів для вчинення нотаріального напису, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги про наявність непогашеної кредитної заборгованості не є самі по собі підставою для відмови в позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд звертає увагу, що виконавчий напис нотаріуса є лише одним з правових інструментів захисту прав кредитора, відтак у випадку визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, кредитор не позбавлений можливості скористатися іншими способами захисту прав, передбаченими чинним законодавством, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що оскільки кредитна заборгованість позивача не погашена, тому і була стягнута за виконавчим написом нотаріуса.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції по суті спору.

Крім цього, судом першої інстанції вирішено заяву позивача від 11 червня 2025 року про стягнення витрат на правничу допомогу, і з висновками суду першої інстанції про її задоволення в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 33198,78 грн. погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Відповідачем ТОВ «Дебт Форс» до відзиву на позовну заяву подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому відповідач, посилаючись ст. 137 ЦПК України, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду в справі № 372/1010/16-ц від 03 травня 2018 року, Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, звертав увагу на незначну складність справи і вважав, що витрати на правничу допомогу в сумі 20701,50 грн., зазначені як орієнтовні витрати у позовній заяві, не є співмірними зі складністю цієї справи, наданим обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг (дана категорія справ із незначною складністю та сформованою судовою практикою). Витрати в такому розмірі не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар (а. с. 80 - 84).

Задовольняючи в повному обсязі вимогу сторони позивача про розподіл судових витрат, суд першої інстанції правильно виходив із того, що надання правничої допомоги підтверджується наданими ним доказами, а саме договором № 02-1104/25 про надання професійної правничої допомоги від 11 квітня 2025 року (сторонами якого є адвокат Мигашко В.Є. і позивач), витягом від 11 квітня 2025 року з договору № 02-1104/25 про надання професійної правничої допомоги від 11 квітня 2025 року, додатковою угодою № 1 від 11 квітня 2025 року до договору № 02-1104/25 про надання професійної правничої допомоги від 11 квітня 2025 року, актом № 01/070525 здачі-приймання наданих послуг за договором № 02-1104/25 про надання професійної правничої допомоги від 11 квітня 2025 року (сума 16582,76 грн.), актом № 01/300525 приймання здачі-приймання наданих послуг за договором № 02-1104/25 про надання професійної правничої допомоги від 11 квітня 2025 року (сума 8305,70 грн.), актом № 01/110625 здачі-приймання наданих послуг за договором № 02-1104/25 про надання професійної правничої допомоги від 11 квітня 2025 року (сума 8311,32 грн.), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗР № 21/3001 від 19 квітня 2022 року, ордером на надання правничої допомоги серія АО № 1171670 від 17 квітня 2025 року.

Оцінюючи доводи відповідача, що правнича допомога по складанню позовних заяв про визнання виконавчих написів, такими, що не підлягають виконанню, є однотиповою, судова практика по розгляду справ цієї категорії є усталеною, такі справи не є складними, апеляційний суд враховує, що відповідач, тим не менше, не визнавав позов під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавав відзив на позовну заяву, у якій заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні, а в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в позові.

За даних обставин, аргументи апеляційної скарги щодо нескладності справ зазначеної категорії та наявності усталеної практики є суперечливими і вочевидь спрямовані лише на зменшення тягаря судових витрат, які відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають компенсації відповідачем, не можуть вважатися добросовісною процесуальною поведінкою та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, відповідачем як у клопотанні про зменшення витрат на надання правничої допомоги, так і в апеляційній скарзі не спростовано, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу є дійсними, необхідними, а їх розмір - розумним.

Доводи апеляційної скарги, що в ухвалі суду першої інстанції не було оцінене клопотання про зменшення витрат на надання правничої допомоги, відхиляються апеляційним судом, оскільки оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не звернуто увагу, що в позовній заяві заявлявся попередній орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу в меншому розмірі, ніж в подальшому позивач просила суд стягнути і в якому судом було цю вимогу задоволено, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Дійсно, відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 повідомляла про орієнтовний розрахунок суми судових витрат на надання правничої допомоги в розмірі 20701,55 грн., а в заяві про розподіл судових витрат просила стягнути з відповідача на свою користь 34167,74 грн.

Разом із тим, можливість відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні частині судових витрат віднесено законодавцем до дискреційних повноважень суду, але не є його процесуальним обов`язком, і в даному випадку, стягуючи витрати на правничу допомогу в повному обсязі, суд першої інстанції, виходячи із обставин даної справи, не знайшов підстав для відмови позивачу у відшкодуванні судових витрат.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем не доведено неспівмірності витрат на правничу допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, що є підставою для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також апеляційний суд не може погодитись із необґрунтованими доводами апеляційної скарги про відсутність доказів фактичної оплати послуг (квитанцій тощо), оскільки вони не відповідають правовим висновкам Верховного Суду в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, постановах від 22 листопада 2019 року в справі № 910/906/18, від 04 червня 2020 року в справі № 906/598/19, згідно яких, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена чи тільки підлягає сплаті (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, 20 жовтня 2025 року до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Мігашка В.Є. про розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з розглядом справи, подана через систему «Електронний суд», в якій представник позивача просив стягнути з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 12513,96 грн.

Заяву мотивував тим, що у відзиві на апеляційну скаргу представником позивача було зроблено заяву про орієнтовний (очікуваний) розмір судових витрат в розмірі 12513,96 грн. в зв`язку з апеляційним переглядом справи.

У заяві наведено детальний опис надання професійної правничої допомоги, у якому повідомлено, що загалом за період з 01 серпня 2025 року по 22 жовтня 2025 року адвокатом витрачено 3 години з метою виконання умов договору. Надано такі послуги: аналіз та ознайомлення з апеляційною скаргою у справі № 754/7209/25, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу - 2 години, курс НБУ станом на дату виставлення рахунку 01 серпня 2025 року - 41,7132 грн., сума 8342,64 грн. Представництво інтересів клієнта в судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду, призначене на 22 жовтня 2025 року - 1 година, курс НБУ станом на дату виставлення рахунку 01 серпня 2025 року - 41,7132 грн., сума 41,7132 грн.

В якості доказів понесення судових витрат позивачем надано договір № 02-1104/25 від 11 квітня 2025 року про надання професійної правничої допомоги, укладеного між адвокатом Мігашком В.Є. та ОСОБА_1 ; витяг з договору № 02-1104/25 від 11 квітня 2025 року про надання професійної правничої допомоги; додаткова угода від 01 серпня 2025 року № 2 до договору № 02-1104/25 від 11 квітня 2025 року, у якій сторони погодили комплекс заходів, спрямований на надання професійної правничої допомоги: аналіз та ознайомлення з апеляційною скаргою у справі № 754/7209/25, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу; представництво інтересів клієнта в судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду (за умови розгляду справи з викликом сторін). Сторони погодили попередню суму гонорару адвоката за надання адвокатом професійної правничої допомоги 300 доларів США, що дорівнює 3 годинам роботи адвоката, яка складається з комплексу заходів надання правової допомоги, визначених у п. 1 цієї додаткової угоди. Розрахунок відбувається в національній валюті - гривні за курсом НБУ, що встановлений на дату виставлення рахунку.

Також представником позивача надано копію рахунку № 01-01082025 від 01 серпня 2025 року на загальну суму 12513,96 грн. та копію квитанції від 05 серпня 2025 року на загальну суму 12513,96 грн.

Також позивачем надано акт № 01-150925 від 15 вересня 2025 року відповідно до додаткової угоди № 2», підписаний адвокатом та клієнтом ОСОБА_1 , згідно якого клієнт підтверджує, що юридичні послуги надані адвокатом в повному обсязі згідно зазначеної кількості годин та відповідно до умов додаткової угоди № 2 від 01 серпня 2025 року. Надано послуги у вигляді аналізу та ознайомлення з апеляційною скаргою у справі № 754/7209/25, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу - 2 години, ціна 4171,32 грн., сума 8342,64 грн.; представництво інтересів клієнта в судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду - 1 година, ціна 4171,32 грн., сума 4171,32 грн.

Факти надання послуг правничої допомоги підтверджені матеріалами справи та встановлені судом.

Оцінюючи дотримання стороною відповідача критеріїв реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерії розумності їхнього розміру, апеляційний суд вважає в даному випадку ці критерії дотриманими.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, від 23 липня 2025 року у справі № 389/387/24, від 01 жовтня 2025 року у справі № 473/4406/24, додатковій постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 357/7395/20 та інших.

Відповідачем не надавалось до апеляційного суду заперечень, у яких вказувалось би на невідповідність заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і на необхідність зменшення їх розміру.

Отже, оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат, понесених на правову допомогу, а відповідач не подав будь-яких заперечень на заяву про розподіл судових витрат та не надав доказів невідповідності заявленої до стягнення суми складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (м. Київ вул. Княжий Затон 9 прим. 369 оф. 1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 12513,96 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.