ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Рішення

Іменем України

22 жовтня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

14 серпня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі, позивач) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява подана представником позивача з використанням системи «Електронний суд».

За змістом заявлених позовних вимог стверджується, що 14 червня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», далі первісний кредитор, та відповідачкою, як позичальницею, було укладено договір № 4735728 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

Згідно умов цього договору сума кредиту 22 500 гривень, строк договору 350 днів, процентна ставка 1,5 % щоденно, денна процентна ставка 1,5 %.

На виконання зазначеного договору відповідачці, як позичальниці, були перераховані грошові кошти у сумі 22 500 гривень.

Відповідачка в свою чергу не виконала в повному обсязі обов`язків щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування коштами, внаслідок чого порушила умови зобов`язання.

В подальшому, 31 березня 2025 року внаслідок укладення договору факторингу № 31-1/03/2025 право вимоги за договором № 4735728 перейшли до позивача, як нового кредитора.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за договором № 4735728 в загальному розмірі 109 849,13 гривень, а також судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривні, та 10 000 гривень витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги.

Також позивач просив застосувати приписи частини 10, 11 статті 265 ЦПК України та встановити для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання судового рішення, обов`язок нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних відповідно статті 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до моменту його виконання.

Окремо позивач просив витребувати від АТ КБ «Приватбанк» докази на підтвердження зарахування коштів на картковий рахунок відповідачки, як позичальниці.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2025 року було відкритим спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду. Додатково витребувано інформацію від АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 199-200).

На виконання вимог цієї ухвали, представником АТ КБ «Приватбанк» направлено на адресу суду лист від 08 вересня 2025 року, що містить інформацію про здійснення зарахування коштів на картковий рахунок відповідачки.

12 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, направлений представницею відповідачки з використанням системи «Електронний суд».

За змістом відзиву на позов, відповідачка та її представниця частково заперечують щодо задоволення позовних вимог.

Зокрема, факт укладення договору, погодження його умов та отримання грошових коштів не заперечується, разом із тим стверджується про необхідність нарахування процентів за договором не за процентною ставкою, визначеною в договорі, а за обліковою ставкою НБУ. Відповідний контр розрахунок заборгованості наведений у відзиві.

Також, відповідачка просить стягнути з позивача понесені нею витрати зі на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 гривень, докази понесення таких витрат надаються до відзиву на позовну заяву.

15 вересня 2025 року представником позивача з використанням системи «Електронний суд» було подано відповідь на відзив.

За змістом відповіді на відзив стверджується, що позовні вимоги належним чином обґрунтовані, договір між первісним кредитором та відповідачкою містить погоджені умови щодо розміру процентної ставки, що виключає можливість застосування при визначенні розміру процентів розміру облікової ставки НБУ.

Розмір заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, відповідно відшкодуванню в цьому випадку підлягає сума, яка не повинна перевищувати 3 000 гривень.

В судове засідання, призначене на 14 жовтня 2025 року, учасники судового розгляду не з`явились, були повідомлені належним чином.

В прохальній частині позовної заяви представник позивача просив проводити судовий розгляд без його участі, також було аналогічне за змістом клопотання про проведення судового засідання без участі відповідачки та її представниці.

Суд, враховуючи наведені вище обставини, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, вирішив проводити судове засіданні без участі зазначених вище осіб.

У відповідності до приписів статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши заяви по суті спору та письмові матеріали справи, суд закінчив з`ясування фактичних обставин справи та перевірку їх доказами та перейшов на стадію ухвалення судового рішення.

У відповідності до приписів 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 22 жовтня 2025 року до 14 години 10 хвилин.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом були встановлені наступні обставини.

Так, суд встановив, що 14 червня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4735728 про надання коштів на умовах споживчого кредиту з відповідними додатками (а. с. 36-54).

Договір підписаний відповідачкою, як позичальницею з використанням електронного підпису.

Відповідачка не заперечує обставини щодо укладення цього договору, погодження істотних умов договору та його підписання електронним підписом.

Згідно з пунктами 1.2.1, 1.3, 1.4.1 договору, сума кредиту 22 500 гривень, строк кредитування 350 днів, процентна ставка 1,5 % щоденно, денна процентна ставка 1,5 %.

Кредитором виконано свій обов`язок щодо надання грошових коштів в борг, зазначене підтверджується листом ТОВ «ПЕЙПЕК» від 09 квітня 2025 року та інформацією АТ КБ «Приватбанк», надано на виконання ухвали суду.

Відповідачка не заперечує обставин отримання грошових коштів в борг.

Відповідачка умови щодо повернення тіла кредиту і сплати процентів виконала частково, зокрема, як слідує із розрахунку заборгованості, нею було сплачено 2 306,79 гривень заборгованість за тілом кредиту, 16 423,21 гривень заборгованість за процентами (а. с. 60-68).

В подальшому, 31 березня 2025 року на між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу № 31-1/03/2025, за яким до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги, в тому числі, і за договором № 4735728 (а. с. 119-128).

Обставини щодо переходу права вимоги за договором № 4735728 підтверджуються витягом з реєстру боржників (а. с.177-178).

Відповідачка не заперечує обставини щодо переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за договором № 4735728.

Відповідач продовжив нарахування процентів за користування коштами в межах визначеного договором строку кредитування.

Загальний розмір нарахованої заборгованості становить 109 849,13 гривень.

Позивач вважає, що, з огляду на роз`яснення, викладені в листі НБУ від 19 лютого 2024 року, протягом всього періоду кредитування застосуванню підлягає процентна ставка 1,5 % щоденно, яка була чинною на дату укладення кредитного договору.

Також, позивач просить застосувати приписи частини 10, 11 статті 265 ЦПК України та продовжити нарахування інфляційних втрат на 3 процентів річних за правилами статті 625 ЦК України до дати фактичного виконання рішення суду.

Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини урегульовані наступними правовими нормами.

Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини.

Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.

При цьому, необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів частини 1статті 638 ЦК України,договір є укладеним,якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.

Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу.

Отже, суд вважає, що з огляду на встановлені порушення умов договору № 4735728, з відповідачки, як позичальниці, на користь позивача, як нового кредитора, підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та процентами.

Враховуючи, що сторонами спору визнається часткове погашення заборгованості за тілом кредиту, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню залишок заборгованості за тілом кредиту у сумі 20 193,21 гривні.

Також, суд погоджується з наявністю підстав для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, однак вважає, що розмір заявлених до стягнення процентів є завищеним.

Згідно приписів статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», статті 1056-1 ЦК України, розмір процентної ставки визначається умовами договору.

Далі, згідно приписів частини 2 статті 4, частини 1 статті 5 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

При цьому, згідно приписів частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції Закону України № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки становить 1 %.

Відповідно до пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX), з моменту набрання ним чинності встановлено граничний розмір денної процентної ставки для всіх діючих правовідносин за договорами споживчого кредиту, незалежно від дати їх укладення. При цьому протягом перших 120 днів з 24.12.2023 застосовується ставка, що не перевищує 2,5 % на день, а в наступні 120 днів не більше 1,5 % на день.

Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 23.04.2024 року до 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 21.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.

Суд не приймає до уваги позицію, висловлену в Листі НБУ від 19 лютого 2024 року № 14-004/12907 в частині висновків щодо незмінності максимального розміру денної процентної ставки за кредитними договорами, укладеними в перехідний період, визначений пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX).

В цьому випадку суд звертає увагу на те, що в силу приписів частини 5 статті 4 ЦК України, НБУ не належить до органів державної влади, що можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Крім цього, лист за своєю природою не є регуляторним нормативно-правовим актом у сфері цивільно-правових відносин.

Позиція щодо необхідності застосування положень 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX) кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року та не можливості застосування роз`яснень, викладених в Листі НБУ від 19 лютого 2024 року № 14-004/12907 наведена Постановах Тернопільського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року по справі № 606/419/25, від 07 липня 2025 року по справі № 605/2257/24, від 17 вересня 2025 року по справі № 596/2015/24 та в Постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 05 червня 2025 року по справі № 349/2181/24.

В цій цивільній справі суд не вбачає підстав для відступу від зазначених вище релевантних правових позицій.

Суд зауважує, що за весь період кредитування була застосованою процентна ставка у розмірі 1,5 % щоденно.

Період нарахування процентів з 14 червня 2024 року до 29 травня 2025 року, 350 днів (а. с. 60-68, 180-181).

Суд вважає, що нарахування процентів повинно бути здійсненим згідно із визначеним законом максимальним розміром денної процентної ставки для кожного із періодів нарахування.

За період часу з 14 червня 2024 року до 20 серпня 2024 року проценти нараховуються за ставкою 1,5 % щоденно, з 21 серпня 2025 року до 29 травня 2025 року проценти нараховуються за ставкою 1 % щоденно.

За період часу з 14 червня 2024 року до 20 серпня 2024 року розмір нарахованих процентів складає 22 950 гривень (22 500 гривень х 1,5 % х 68 днів).

За період часу з 21 серпня 2024 року до 29 травня 2025 року розмір нарахованих процентів становить 63 450 гривень (22 500-1 % х 282 дні).

Загальний розмір нарахованих процентів становить 86 400 гривень (22 950 + 63 450 гривень).

Позивачем визнається, що відповідачка сплатила первісному кредитору в рахунок погашення заборгованості за процентами 16 423,21 гривню (а. с. 68).

Отже, загальний розмір процентів, що підлягають стягненню становить 69 976,79 гривень (86 400 гривень 16 423,21 гривні).

Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню становить 90 170 гривень (20 193,21 гривень + 69 976,79 гривень).

При цьому, суд відхиляє доводи представниці відповідачки про необхідність стягнення процентів, нарахованих згідно із розміром облікової ставки НБУ, так як конкретний розмір процентної ставки був визначений договором, що відповідає положенням статті 3, 627, 1056-1 ЦК України, договір в цій частині недійсним не був визнаним, судом не встановлено обставин, які б свідчили про нікчемність договору в цій частині. Разом із тим, як зазначалось вище, в конкретному випадку розмір процентної ставки, визначеної договором, обмежується максимальним розміром денної процентної, визначеної законом для кожного із періодів нарахування.

Також, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в частині вимог, що стосується застосування приписів статті 265 ЦПК України і нарахування інфляційних втрат і 3 % річних від дати набрання рішенням законної сили до дати фактичного виконання.

Так, суд акцентує увагу, що буквальне тлумачення приписів частини 10, 11 статті 265 ЦПК України, не передбачає можливість нарахування інфляційних втрат (збитків від інфляції) за період від дати ухвалення до дати фактичного виконання рішення суду.

Крім того, з огляду на приписи пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, на період дії воєнного стану, позичальник за договором кредиту (позики) звільняється від відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, що виключає можливість нарахування 3 % річних за правилами статті 265 ЦПК України в період дії воєнного стану.

Далі, як позивачем, так і відповідачкою заявлені до стягнення витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги.

Витрати позивача на надання професійної правничої допомоги підтверджуються актом виконаних робіт, детальним описом робіт адвоката, заявкою на виконання робіт, договором про надання юридичних послуг від 31 березня 2025 року № 31-1/03/2025 (а. с. 71, 73-74, 75-77, 97-100).

Витрати відповідачки на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 02 вересня 2025 року № 1368, детальним описом робіт (наданих послуг) від 12 вересня 2025 року, квитанцією № 1368 від 02 вересня 2025 року.

Аналізуючи існування підстав для стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Враховуючи обсяг наданої правничої допомоги, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, як для позивача, так і для відповідачки та вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача 5 000 гривень, а з позивача на користь відповідачки 3 000 гривень.

Далі, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимог задоволені на 82 %, то з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 1 986,36 гривень.

Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 625, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, -

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за договором № 4735728 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у сумі 90 170 гривень, що включає 20 193,21 гривень заборгованість за тілом кредиту, 69 976,79 гривень заборгованість за процентами.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 1 986,36 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 5 000 гривень, як компенсацію витрат за надання професійної правничої допомоги.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 3 000 гривень, як компенсацію витрат за надання професійної правничої допомоги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, прим. 2.

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.