УХВАЛА

27 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 489/7746/24

провадження № 61-12912ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Сидоренко Тетяна Володимирівна, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року в справі за заявою Миколаївської міської ради, заінтересована особа - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання спадщини відумерлою,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року Миколаївська міська рада звернулася до суду із заявою, в якій просить визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою та передати її Миколаївській міській територіальній громаді в особі Миколаївської міської ради.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що, як стало відомо міській раді, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . У власності померлої залишилася однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на підставі свідоцтва по право власності на житло від 20 січня 1992 року.

22 вересня 2015 року до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Валієваї В. В. зверталась ОСОБА_1 для оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_2 та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру, проте постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у спадкоємця відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно. У подальшому ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Посилаючись на викладені обставини Миколаївська міська рада просила визнати спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_2 відумерлою, передавши її у власність територіальної громади.

Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 22 квітня 2025 року заяву Миколаївської міської ради задовольнив.

Визнав відумерлою спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передавши її у власність територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 24 вересня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Сидоренко Т. В., на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2025 року закрив.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуваним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2025 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися.

19 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко Т. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції встановив, що після смерті ОСОБА_2 наявний спадкоємець за законом, який звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання спадщини ОСОБА_2 відумерлою та передачу відповідного нерухомого майна (квартири) у власність територіальної громади м. Миколаєва, через наявність спадкоємця за законом. Така обставина виключає можливість застосування до відповідних правовідносин статті 1277 ЦК України.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та обов`язки. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

У постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц Верховним Судом сформульовані правові висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки в такому випадку не існує правового зв`язку між заявником і сторонами у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112, від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16 та від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою.

Суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону (стаття 338 ЦПК України).

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі № 712/14171/21.

Судом встановлено, що згідно повідомлення Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 01 липня 2015 року № 2-2975 станом на 28 грудня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 липня 2024 року відомості про державну реєстрацію права власності на вказану вище квартиру відсутні.

Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 9 від 02 листопада 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 78750786 від 15 жовтня 2024 року, наданої Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою на запит суду після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заводилась спадкова справа № 31/2015 за заявою ОСОБА_1 .

Постановою нотаріуса Валієвої В. В. від 22 вересня 2025 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у спадкоємців відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно.

У подальшому ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Встановивши, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_2 ні за заповітом, ні за законом та нею не доведено при розгляді іншої справи обставин, які давали би їй право на спадкування, після смерті ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що оскаржуваним нею рішенням суду першої інстанції не вирішувалися питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2025 року не вирішувалися питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України це є підставою для закриття апеляційного провадження.

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції діяв у межах своїх повноважень та у визначений процесуальним законом спосіб.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Посилання у касаційній скарзі на відкриття касаційного провадження у справі № 489/2521/22 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Валієва В. В., про визнання права власності в порядку спадкування за законом, Верховний Суд не може прийняти до уваги з огляду на наступне.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання разом з спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою від 10 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2024 року у справі № 489/2521/22, на підставі частини другої статті 358 ЦПК України (апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення).

Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2025 року відкрито провадження у справі № 489/5166/25 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Валієва В. В., Друга Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту прийняття спадщини.

Отже, касаційний суд погоджується висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не доведено, що оскаржуваним судовим рішенням першої інстанції від 22 квітня 2025 року у цій справі вирішено питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження в цій частині слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Сидоренко Тетяна Володимирівна, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року в справі за заявою Миколаївської міської ради, заінтересована особа - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання спадщини відумерлою відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко