ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 755/9976/24

провадження № 61-6915св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради,

третя особа ? керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа ? керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва, про визнання права на користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що 09 липня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

Відповідно до рішення Голосіївської районної в м. Києві Ради «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва» № 22/23 від 26 лютого 2004 року, до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва було прийнято (у т. ч. зараховано на баланс) квартиру АДРЕСА_1 , про що було доведено Київське міське БТІ листом № 21979 від 24 червня 2005 року. Розпорядженням Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ» № 1275 від 07 грудня 2005 року ОСОБА_1 як працівнику документознавцю організаційного відділу філіалу «Теплові мережі Київенерго», із урахуванням складу родини із чотирьох осіб, було надано вказану двокімнатну квартиру житловою площею 29,5 кв. м, про що зазначено в ордері № 2226 від 21 грудня 2005 року.

У зазначеній квартирі позивач та діти: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були зареєстровані у період із 24 січня 2006 року по 21 лютого 2006 року. В лютому 2006-го року, у зв`язку з намірами приватизувати отриману у користування квартиру, продати її та придбати вже трикімнатну квартиру (різностатеві діти, тощо), при цьому, уникнути складнощів продажу приватизованої квартири, де співвласниками є неповнолітні діти, позивачка та діти (син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 ) знялись з реєстрації за у вказаній квартирі, однак вся сім`я продовжила фактичне проживання за вказаною адресою, продовжили ведення спільного домогосподарства, спільного придбання меблів і майна та користування ними, спільної участі у витратах на утримання житла у т. ч. його ремонту, спільного догляду один за одним, спільного придбання продуктів тощо. Зазначена квартира була та залишається її постійним місцем проживання.

12 травня 2006 року на вказану квартиру Київським МБТІ на ім`я її чоловіка ОСОБА_2 був виданий технічний паспорт. Незважаючи на подання ОСОБА_2 відповідної заяви до органів приватизації щодо оформлення передачі в приватну власність зазначеної квартири у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також виготовлення технічної документації на квартиру, процедура приватизації так і не була завершена. Зі слів померлого чоловіка: - «документи знаходяться на розгляді, він все контролює» і, - «з дня на день» вони мали отримати приватизаційний пакет на квартиру щодо оформлення права власності. Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 . Вона здійснила його поховання та розпорядилася речами померлого. Після смерті чоловіка відмовилась від належної їй частки у спадковому майні спадкодавця, фактично - на користь їхніх дітей ( ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ), продовжуючи фактичне проживання за останнім місцем проживання померлого чоловіка в квартирі.

Починаючи із дати її реєстрації в квартирі, а саме із 24 січня 2006 року до сьогодні, вона оплачувала та продовжує оплачувати оформлений на неї особовий рахунок на утримання зазначеної квартири. 31 травня 2022 року, враховуючи, що її та місце реєстрації її дітей ( АДРЕСА_2 ) не співпадало з фактичним місцем проживання (кв. АДРЕСА_1 ), в день смерті чоловіка в квартирі АДРЕСА_1 за участю працівників житлово-будівельного кооперативу ЖБК-3 був складений акт про встановлення фактичного місця проживання позивача.

21 липня 2023 року вона звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з відповідною заявою щодо реєстрації її місця проживання в квартирі на підставі наявного ордеру (у т.ч. на ім`я позивача) та фактичного там проживання, однак 25 липня 2023 року у реєстрації місця проживання за вказаною адресою, незважаючи на наданий акт про встановлення фактичного місця проживання від 31 травня 2022 року, позивачу було відмовлено, з посиланням на те, що у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований, а отже, з позиції відділу реєстрації, позивач та члени її сім`ї (діти) втратили право на користування цією квартирою.

Вважає, що вона з дітьми не втратили право користування житловим приміщенням, оскільки після зняття з реєстрації фактично продовжували проживання в зазначеній квартирі разом із наймачем, у т. ч. на дату смерті наймача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі № 755/14970/23 її позов до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання факту спільного проживання з наймачем, який помер, про визнання права користування житловим приміщенням (квартирою) задоволено частково, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 із наймачем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22 лютого 2006 року по день смерті останнього, включно. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Таким чином враховуючи, що на день звернення з вказаним позовом вона ніде не зареєстрована, постійне місце проживання за спірною адресою та встановлення фактичного спільного проживання з наймачем на підставі рішення суду за вказаною адресою, вважає законною підставою визнати за нею право користування квартирою.

Просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Як встановлено судом, після смерті основного наймача ОСОБА_2 у квартирі залишилась проживати його дружина ОСОБА_1 та діти. В матеріалах справи відсутні докази того, що на ім`я позивача було переоформлено договір найму квартири після смерті основного наймача ОСОБА_2 .

Можна дійти висновку, що для визнання за особою права користування житлом на підставі статей 64, 65 ЖК України необхідно встановити, що ця особа є членом сім`ї наймача, проживала в жилому приміщенні, вела з наймачем спільне господарство, нарівні з наймачем користувалася правами та несла обов`язки, що виплавають з договору найму. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача у розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі, постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Як встановлено судом, доказів того, що позивач стала основним квартиронаймачем квартири, відсутні. Крім того, позивачем доказів письмової згоди на це наймача, відповідно до вимог статті 65 ЖК України, суду не надано. Незалежно від строку проживання у зазначеній квартирі позивач не набула права користування спірним жилим приміщенням, оскільки порядок її реєстрації дотриманий не був.

Тому суд доходить висновку, що позивач проживала у спірній квартирі без дотримання встановленого порядку, у зв`язку з чим підстав для задоволення вимог позивача немає.

Договір найму жилого приміщення може бути змінено у разі смерті наймача та визнання в судовому порядку іншої особи членом сім`ї померлого наймача, а також визнання за ним права користування жилим приміщенням. Визнання в судовому порядку за ним права користування жилим приміщенням є у подальшому підставою для укладення договору найму жилого приміщення, в якому і буде зазначено наймачем іншого члена сім`ї, який постійно проживав разом з попереднім наймачем в неприватизованій квартирі і вів з ним спільне господарство.

Вирішення питання про зміну договору найму житлового приміщення у будинку АДРЕСА_3 належить до компетенції Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та підлягає оформленню шляхом видачі відповідного розпорядження.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч статтям 51, 175 ЦПК України зазначила відповідача Територіальну громаду міста Києва в особі Київської міської ради, яка не є належним відповідачем, оскільки питання щодо зміни договору найму спірного житлового приміщення належить до компетенції Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яка здійснює управління будинком АДРЕСА_3 . У зв`язку з чим Дніпровська районна державна адміністрація є належним відповідачем, так як має право розпоряджатися майном, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Аргументи учасників справи

26 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення судів скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували, що спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесена до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. Тобто, остання лише здійснює управління цією квартирою як об`єктом належним територіальній громаді і не є належним відповідачем. Відповідачем має бути територіальна громада, у власності якої перебуває майно, тобто територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, оскільки Київська міська рада представляє відповідні територіальні громади та здійснює від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування. Висновок судів, що за позовною вимогою про визнання права на користування житловим приміщенням належним відповідачем є виконавчий орган місцевого самоврядування, а саме Дніпровська районна державна адміністрація, як розпорядник майна, суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 463/10631/20, постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 554/8693/21.

Окрім того, наявні підстави для скасування судових рішень, враховуючи доведеність обставин щодо: наявності родинних зв'язків заявника ( ОСОБА_1 ) та наймача ( ОСОБА_2 ), заявник та наймач перебували (до смерті наймача) у зареєстрованому шлюбі; факту постійного проживання заявника ( ОСОБА_1 ) із наймачем із 22 лютого 2006 року по дату смерті останнього (рішення у справі № 755/14970/23); наявності факту несення витрат заявника ( ОСОБА_1 ) на утримання спірної квартири, у т. ч. із оформленням особового рахунку на заявника (рішення у справі № 755/14970/23); відсутності офіційного місця реєстрації у заявника ( ОСОБА_1 ), що свідчить про відсутність перешкод для визнання за ОСОБА_1 права на користування спірною квартирою.

У липні 2025 року Київська міська рада подала до Верховного Суду письмові пояснення, в яких вказує, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» районним в місті Києві державним адміністраціям доручено реалізовувати окремі повноваження ВО КМР (КМДА), зокрема щодо управління майном, переданим в установленому порядку до сфери управління відповідної районної в місті Києві державної адміністрації. Тобто, вирішення питання щодо визнання права на спірне нерухоме майно має здійснюватися за участі районних в місті Києві державних адміністрацій, оскільки порушуються їх права. Однак у цій справі районна в місті Києві державна адміністрація як належний відповідач залучена не була, тому висновки судів попередніх інстанції про те, що позов подано до неналежного відповідача, є законними та обґрунтованими. Подача позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, від 27 вересня 2023 року у справі № 463/10631/20, від 17 січня 2022 року у справі № 554/8693/21, суди не дослідили зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 09 липня 1988 року зареєстрували шлюб.

Відповідно до рішення Голосіївської районної в місті Києві ради № 22/23 від 26 лютого 2004 року було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 .

Згідно з розпорядженням № 1275 Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 07 грудня 2005 року ОСОБА_1 надано квартиру АДРЕСА_5 на родину з чотирьох осіб (вона, чоловік, син, дочка) з урахуванням приватизованого житла: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_8 - син, ОСОБА_9 - дочка.

21 грудня 2005 року ОСОБА_1 Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано ордер № 2226 серія Б на жиле приміщення житловою площею 29,5 кв. м, яке складається з 2 кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . Склад сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

11 жовтня 2006 року ОСОБА_2 подав заяву про передачу в приватну власність квартири, що займає разом із членами сім`ї на умовах найму.

Згідно з довідкою про склад сім`ї наймача у квартирі мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію житлового фонду»: ОСОБА_2 , 1966 р .н.

ОСОБА_2 було видано технічний паспорт на квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

28 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою № 594 із заявою, якою повідомила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_6 . Після його смерті залишилась спадщина за законом, від належної їй частини вона відмовляється.

Згідно з листом ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» № 20.2/2281 від 04 вересня 2023 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_3 , у тому числі в кв. 29, в м. Києві здійснюється ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ». Відповідно до наявної у товариства інформації стосовно осіб, які зареєстровані за вказаною адресою, особовий рахунок № НОМЕР_1 , то станом на 30 вересня 2014 року зареєстрованою числилась 1 особа - ОСОБА_1 23 червня 2023 року між ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» та ОСОБА_1 підписано заяву-приєднання до індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води та заяву-приєднання до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.

Відповідно до акту про проведення обстеження квартири від 31 травня 2022 року, складеного головою ЖБК «ЖБК-3» Косенко М. В. в присутності свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , встановлено факт проживання громадянки ОСОБА_1 за указаною адресою без державної реєстрації місця проживання.

Згідно з листом Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

№ 1-34/538 від 25 липня 2023 року, відомості на право власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутні та вказана квартира не є приватизованою, в ній відсутні зареєстровані особи.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

У статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19), на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 463/10631/20, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з Положенням про Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженим рішенням виконкому від 01 листопада 2016 року № 977 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин), Личаківська районна адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради, підзвітна і підконтрольна міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкована заступнику міського голови з питань житлово-комунального господарства. Квартира АДРЕСА_1 знаходиться у власності територіальної громади м. Львова, інтереси якої представляє Львівська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, який наділений правом приймати від її імені рішення, здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, визначені Конституцією України. У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив також позовну вимогу про визнання за ним права користування цим житлом. Належним відповідачем за вказаними вимогами є Львівська міська рада».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року у справі № 554/8693/21, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «у справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовну вимогу про визнання його членом сім`ї наймача житлового приміщення, яке перебуває в комунальній власності. Відповідно до статті 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Тобто, у разі задоволення позову ОСОБА_1 у нього виникне право щодо майна, яке перебуває у власності територіальної громади Полтавської міської ради. За таких обставин належним відповідачем за вказаною вимогою є Полтавська міська рада».

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - зняття з реєстрації місця проживання у спірній квартирі) реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження.

У частині четвертій статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:

ОСОБА_1 зверталась до суду з аналогічним позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року у справі № 755/5539/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію постійного місця проживання у житловому приміщенні відмовлено. Суд вказав, що районні в місті Києві державні адміністрації з питань управління майном, яке є власністю територіальної громади міста Києва, підпорядковуються Київській міській раді. Спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесена до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. Отже, визначена позивачем як відповідач Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація лише здійснює управління цією квартирою як об`єктом належного територіальній громаді нерухомого майна і не є належним відповідачем у цій справі; відповідачем має бути територіальна громада, у власності якої перебуває майно, тобто територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради;

рішенням Дніпровського райнного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі № 755/14970/23 позов ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання факту спільного проживання з наймачем який помер, про визнання права користування житловим приміщенням (квартирою) задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 із наймачем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22 лютого 2006 року по день смерті останнього, включно;

у наведеній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 1988 року, проживали за адресою: АДРЕСА_6 однією сім`єю, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали спільний побут, що указує на їх безпосередній сімейний зв`язок, що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах даної цивільної справи та показаннями свідків.

У справі, що переглядається:

суди не врахували, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, інтереси якої представляє Київська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, який наділений правом приймати від її імені рішення, здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, незалежно від делегування певних повноважень її окремим виконавчим органам. Тому суди зробили помилковий висновок про те, що Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради не є належним відповідачем у справі;

в той же час суди розглянули справу по суті, зробивши висновок, що позивач проживала у спірній квартирі без дотримання встановленого порядку, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Отже, суди фактично відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з двох підстав, які є взаємовиключними, - у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог та у зв`язку з пред`явлення позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову;

суди не врахували, що реєстрація (декларування) місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод або підставою для їх обмеження, не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом, про проживання в якому особа повідомила. Тому суди безпідставно не врахували преюдиційне рішення суду у справі № 755/14970/23, яким встановлено, що ОСОБА_1 як член сім`ї наймача поживала у кв. АДРЕСА_1 з 22 лютого 2006 року по день смерті наймача, а також установлені судами в цій справі обставини, що позивач на законних підставах вселилася у спірну квартиру згідно з розпорядженням № 1275 Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 07 грудня 2005 року та виданого на його підставі ордера № 2226 серія Б на жиле приміщення, після смерті чоловіка позивач продовжує проживати в спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. Відповідач такі обставини не спростував.

За таких обставин суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для визнання права користування спірним житловим приміщенням за ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року скасувати.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа ? керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва, про визнання права на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І Пархоменко