№ 201/3729/25
провадження 2/201/2624/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка А.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Комунальний заклад «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області 27 березня 2025 року звернувся до суду в інтересах малолітнього ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилається на те, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22 липня 2016 року батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 . Мати дитини, ОСОБА_3 , рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 вересня 2020 року позбавлена батьківських прав у відношенні малолітнього сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Малолітній ОСОБА_1 тривалий час, з 2017 року і до теперішнього часу, за заявою матері ОСОБА_3 знаходиться в комунальному закладі «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області, який згодом змінив назву на комунальний заклад «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради, на повному державному забезпеченні.

Відповідно до витягів з протоколів № 4, № 7, засідання Центральної районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 04 квітня 2018 року та від 11 липня 2018 року, строк перебування ОСОБА_1 у комунальному закладі «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області, двічі було продовжено протягом 3-х місяців. Згідно витягу з протоколу засідання комісії питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради № 4 від 06 лютого 2020 року, членами комісії одноголосно було прийнято рішення про недоцільність повернення малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до родини батька, ОСОБА_2 , а також доручено управлінню «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради підготувати позовну заяву до суду про відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 2020 році звернувся до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до батька дитини ОСОБА_2 про відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 25 вересня 2020 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області позов Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради в інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 про відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, було задоволено в повному обсязі.

Рішенням виконавчого комітету від 22 грудня 2020 року № 440 «Про надання статусу дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування, на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2020 року про відібрання дитини у батька, ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, та заочного рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 вересня 2020 року про позбавлення матері, ОСОБА_3 , батьківських прав.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 24 березня 2021 року № 142 «Про влаштування дітей до державного закладу на повне державне забезпечення» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було влаштовано до комунального закладу «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області» на повне державне забезпечення з 01 квітня 2021 року до 01 квітня 2022 року. Відповідно до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17 вересня 2024 року № 194 строк перебування малолітнього ОСОБА_1 у КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради продовжений до 01 жовтня 2025 року.

З початком повномасштабного вторгнення російських військ в м. Маріуполь Донецької області вихованців центру було терміново евакуйовано на відносно безпечну територію України, а після - в Швейцарську Конфедерацію, де вони перебувають по теперішній час, в тому числі і малолітня дитина, позбавлена батьківського піклування, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними листами. За весь час перебування ОСОБА_1 у КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради батько дитини не здійснював жодних заходів, з метою повернення малолітнього сина до своєї родини, чим порушив конституційне право дитини на проживання в сім`ї та на батьківське піклування. Вважають, що позбавлення батьківських прав батька, який тривалий час фактично самоусунувся від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, відповідає найкращим інтересам дитини.

Малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився без батьківського піклування. Відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до своєї дитини, тим самим не виконує норми ч. 1 ст. 12 Закону Україні «Про охорону дитинства».

Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є важливим кроком у забезпеченні прав і законних інтересів його малолітнього сина, ОСОБА_1 . Це дозволить здійснити необхідні заходи для його подальшого влаштування до сімейних форм виховання з метою добробуту дитини у майбутньому.

Отже, відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні вказаної малолітньої дитини участі не приймає, стосунки у них з відповідачем не склалися, відповідач усунувся від цього, будь-якої допомоги на свою дитину не надає. Представник позивача намагався спілкуватися з відповідачем, з`ясувати його ставлення зараз до вказаної дитини, але ситуація не змінилася, відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні своєї малолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаної дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, належне виховання та лікування. Просили суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши уточнені вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, бажає виховувати і доглядати сина, має скрутне матеріальне становище, просив відмовити в задоволенні позову, не заперечує проти розгляду справу без його участі. Правом надання відзиву на позов не скористався. Причини його та/або представника неприбуття в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від прибуття чи неприбуття представника відповідача сама особа в судове засідання не прибула без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Також суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи Комунального закладу «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради Донецької області підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив справу розглянути за наявними доказами по закону без їх участі.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що дійсно відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 22 липня 2016 року Виконкомом Іллічівської сільської ради Мангушського району Донецької області, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 . Мати дитини, ОСОБА_3 , рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 вересня 2020 року у справі № 263/3413/20 позбавлена батьківських прав у відношенні малолітнього сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Малолітній ОСОБА_1 тривалий час, з 2017 року і до теперішнього часу, за заявою матері ОСОБА_3 знаходиться в Комунальному закладі «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області, який згодом змінив назву на Комунальний заклад «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради, на повному державному забезпеченні.

З метою соціального захисту малолітньої дитини, яка опинилася у складних життєвих обставинах, та фактично залишилась без батьківського піклування, на підставі направлення служби у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 04 травня 2017 року № 05/378-6, та згідно акту про факт передачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05 травня 2017 року малолітнього ОСОБА_4 було тимчасово влаштовано до Комунального закладу «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області, який згодом змінив назву на Комунальний заклад «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради.

Відповідно до витягів з протоколів № 4, № 7, засідання Центральної районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 04 квітня 2018 року та від 11 липня 2018 року, строк перебування ОСОБА_1 у комунальному закладі «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області, двічі було продовжено протягом 3-х місяців.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради № 4 від 06 лютого 2020 року, членами комісії одноголосно було прийнято рішення про недоцільність повернення малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до родини батька, ОСОБА_2 , а також доручено управлінню «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради підготувати позовну заяву до суду про відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 2020 році звернувся до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до батька дитини ОСОБА_2 про відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись в його обґрунтування на те, що в подальшому, ситуація щодо виконання обов`язків відповідачем не покращилась, батько дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Згідно матеріалів, доданих до позову, вбачається, що батько не створив належних умов для життя та розвитку своєї дитини, не цікавився його життям, не надавав матеріальної допомоги на його утримання, не відвідував свого сина в комунальному закладі, де він перебував на повному державному забезпеченні, що є свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Враховуючи викладене, 25 вересня 2020 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області позов Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради в інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 про відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, було задоволено в повному обсязі.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, вказаними рішеннями суду встановлено факт неналежного виконання батьківських обов?язків батьків малолітнього ОСОБА_1 . Вказані рішення суду набрали законної сили і належними доказами не спростовані.

Рішенням виконавчого комітету від 22 грудня 2020 року № 440 «Про надання статусу дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування, на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2020 року, справа № 266/1374/20, провадження № 2/263/2255/2020 про відібрання дитини у батька, ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, та заочного рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 вересня 2020 року справа № 263/3413/20, провадження № 2/263/1485/2020 про позбавлення матері, ОСОБА_3 , батьківських прав.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 24 березня 2021 року № 142 «Про влаштування дітей до державного закладу на повне державне забезпечення» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було влаштовано до Комунального закладу «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області» на повне державне забезпечення з 01 квітня 2021 року до 01 квітня 2022 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17 вересня 2024 року № 194 «Про влаштування дітей до державного закладу на повне державне забезпечення» строк перебування малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Комунальному закладі «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради (колишня назва - Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецькій області») продовжений до 01жовтня 2025 року.

З початком повномасштабного вторгнення російських військ в м. Маріуполь Донецької області вихованців центру було терміново евакуйовано на відносно безпечну територію України, а після - в Швейцарську Конфедерацію, де вони перебувають по теперішній час, в тому числі і малолітня дитина, позбавлена батьківського піклування, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними листами.

За весь час перебування ОСОБА_1 у комунальному закладі «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради батько дитини не здійснював жодних заходів, з метою повернення малолітнього сина до своєї родини, чим порушив конституційне право дитини на проживання в сім`ї та на батьківське піклування. Таким чином, позбавлення батьківських прав батька, який тривалий час фактично самоусунувся від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, відповідає найкращим інтересам дитини, відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків, не спілкувався з сином і не проявляв бажання побачитися з ним, тобто фактично самоусунувся в подальшому від його виховання.

Згідно зі ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився без батьківського піклування. Зазначені вище фактори говорять про те, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до своєї дитини, тим самим не виконує норми ч. 1 ст. 12 Закону Україні «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язків батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Особа, позбавлена батьківських прав, відповідно до вимог ст. 166 Сімейного кодексу України, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є важливим кроком у забезпеченні прав і законних інтересів його малолітнього сина, ОСОБА_1 . Це дозволить здійснити необхідні заходи для його подальшого влаштування до сімейних форм виховання з метою добробуту дитини у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК України Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно зі ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Отже, відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні вказаних неповнолітніх дітей участі зараз не приймає, стосунки у них з відповідачем не склалися, він усунувся від цього, будь-якої допомоги на свою дитину не надає. Представник позивача намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати його ставлення зараз до вказаних дитини, але ситуація не змінилася, відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні своєї малолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаної дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, належне виховання та лікування.

Підстава для позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав - п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України - батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Таким чином, в усіх документах, які надаються суду в додатках до позову, зазначається відстороненість батька від участі у вихованні своєї малолітньої дитини. За таких обставин, розуміючи ставлення відповідача до своєї дитини, позивач змушений звернутись до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»).

В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»).

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_5 твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, ОСОБА_6 закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.

Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді питання щодо проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та позбавити відповідача ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 211 грн. 20 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 19, 141, 150, 155, 164, 180, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави судовий збір в сумі 1 211 грн. 20 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя