ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7541/25 Справа № 191/5794/23 Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , та в інтересах якої діє адвокат Шевчук Юрій Андрійович, на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року у складі судді Прижигалінської Т.В. у цивільній справі № 191/5794/23 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особа Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , звернулася до суду позовом в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пред`явленим до ОСОБА_3 , визначивши третьою особою Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації, на предмет позбавлення батьківських прав батька дитини ОСОБА_3 , обґрунтовуючи це тим, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_2 , які у зареєстрованому шлюбі не перебували. З часу народження спільної доньки відповідач добровільно самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини, не вчиняє жодних дій по її утриманні та матеріальному забезпеченні, не цікавиться її станом здоров`я та життям. Таким чином, позивач самостійно виховує дитину, піклується про неї та винаймає житло згідно договору оренди квартири №1 від 19 березня 2023 року. Будь-якого зв`язку з відповідачем не має. Жодного спілкування з донькою від дня її народження відповідач не здійснював. Таким чином, дитина не знає свого батька та зростає без його участі і присутності. Бездіяльність відповідача по відношенню до доньки в повній мірі відповідає вказаним п.2 ч.1 ст.164 СК України, тому вважає, що є всі підстави, передбачені законом для позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки.

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовлено з підстав недоведеності позивачем виняткових обставин у вигляді умисного ухилення ОСОБА_3 , як батька, від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітньої доньки, за яких можливо позбавити відповідача його батьківських прав, а неактивність чи певна бездіяльність такою підставою не є, і також з підстав недоведеності застосовування до нього такого крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, повну втрату сімейних зв`язків між батьком та дитиною (а.с. 88-90).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 у червні 2025 року через свого представника адвоката Шевчука Ю.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, в мотивувальній частині рішення не наведено мотивів, з яких суд дійшов таких висновків, не надано належної правової оцінки доказам сторони позивача, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції, на думку скаржника, не дослідив того факту, що відповідач 28 грудня 2022 року покинув територію України, тобто, після чотирьох місяців від народження дитини, і з того часу не повертався. Скаржник вважає, що це свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками та ухилення від них. Також зазначила, що у висновку органу опіки про ненадання нею доказів, які б свідчили про винну поведінку батька та його свідоме нехтування своїми обов`язками не відповідає дійсності, оскільки, на думку скаржника, така поведінка його є не випадковою, а є його свідомим вибором, чого судом першої інстанції не враховано /а.с. 96-100/.

ОСОБА_3 та представник третьої особи своїм правом, передбаченим т. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, виходив з того, що позивачем не доведено, не надано доказів, а судом не встановлено, що відповідач ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також узгоджується і з висновком органу опіки та піклування. Підстав вважати, що ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, не цікавиться його життям, у суду немає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції з копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , встановлено, що її батьками є: «Батько ОСОБА_3 », «Мати ОСОБА_1 ».

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29 квітня 2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетнув 28 грудня 2022 року державний кордон України.

Відповідно висновку Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації від 30 серпня 2024 року, вважається за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовуючи своє рішення тим, що відсутність відомостей про батька дитини та неможливість отримання його пояснень, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватися у випадках свідомого та умисного ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків, а матір`ю дитини, доказів, які б свідчили про винну поведінку батька та його свідоме нехтування своїми обов`язками не надано, тому вважають недоцільним позбавлення останнього батьківських прав.

Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

У пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року звернуто увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16 постанови).

Колегія суддів наголошує, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально та приймають участь у вихованні не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні позову, оскільки факт свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_4 , що характеризується його винною поведінкою, не знайшов своє підтвердженні як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки. Крім того, суд першої інстанції правомірно врахував, що неактивність та певна бездіяльність відповідача станом на дату розгляду справи не є тією підставою, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавлення батька його батьківських прав.

Доводи скарги стосовно того, що суд не дав оцінку тому що відповідач свідомо не хоче брати участь у вихованні, розвитку дитини, яка залишилась проживати в Україні, колегією суддів відхиляються, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами, крім пояснень викладених в скарзі.

Доводи скарги щодо відсутності будь-якого інтересу до дитини зі сторони відповідача, відсутності матеріальної підтримки колегія суддів також не може прийняти до уваги, адже скаржник не надавала жодного письмового доказу на підтвердження цих обставин, а, наголошуючи у скарзі про наявність свідків, відповідного клопотання суду першої інстанції не заявляла, а, відтак, судом першої інстанції такі пояснення свідків не заслуховувались і не надавалась правова оцінка. Тому колегія суддів доходить висновку, що зазначені доводи у скарзі не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав з цих підстав.

Крім того, аналогічні обставини встановлені і висновком Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації від 30 серпня 2024 року за №260001-вих-123774, яким визнано за недоцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки.

Доводи скаржника про те, що такий висновок органу опіки не відповідає дійсним обставинам, колегія суддів також не приймає до уваги, адже твердження скаржника про неодноразове вжиття заходів щодо залучення відповідача до участі у вихованні дитини та відсутність його зацікавленості в цьому, не підтверджена жодним доказом як у суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , та в інтересах якої діє адвокат Шевчук Юрій Андрійович залишити без задоволення.

Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 15 жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна