Справа № 216/5787/25
провадження 2/216/2699/25
РІШЕННЯ

іменем України

14 жовтня 2025 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.

за участю секретаря судового засідання Шакули Є.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановив:

Представник позивача, адвокат Ніколенко К.В., звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 11.10.1989 ОСОБА_3 було видано ордер на право заняття в порядку обміну житлового приміщення, житловою площею 17,4 кв.м, у ізольованій квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з липня 2018 року, у цій квартирі також була зареєстрована позивач ОСОБА_1 , яка є дружиною ОСОБА_3 . У вересні 2020 року на прохання спільної доньки позивача та ОСОБА_3 ОСОБА_4 у квартирі тимчасово було зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2 , який певний час був цивільним чоловіком (співмешканцем) ОСОБА_4 , з метою подання за його місцем роботи підтверджуючої інформації, щодо наявності місця реєстрації у м. Кривому Розі. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_3 та після його смерті, у квартирі залишилися зареєстровані позивач та відповідач. Зважаючи на смерть чоловіка, позивач має намір оформити спадщину на квартиру, проте, оскільки до теперішнього часу у даному житлі зареєстровано відповідача, який взагалі не проживав у даному об`єкті нерухомості з моменту реєстрації, останнє спричиняє позивачу перешкоди та незручності. Зокрема, це і надмірне нарахування плати за комунальні послуги, відсутність можливості отримати житлову субсидію, а також взагалі позбавлення її можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися даним житлом на власний розсуд. Засобами телефонного зв`язку, донька позивача ОСОБА_4 зв`язалася з відповідачем, щодо питання зняття його з місця реєстрації за спірною адресою, проте, ОСОБА_2 повідомив, що з березня 2024 він проживає та зареєстрований на території іншої держави у місті Унна (Німеччина). Додатково зазначив, що не має наміру повертатися на територію України у найближчий час, а також надіслав фотокопію власноруч написаної ним заяви, в якій зазначив про відсутність наміру брати участь у приватизації квартири, та не заперечує щодо зняття його з місця реєстрації у даному житлі. Отже, так як відповідач в спірній житловому приміщенні не проживає, житло за призначенням не використовує понад один рік без поважних причин, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування житлом немає, відповідно він може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Зважаючи на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлявся належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк, не подав до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подав до суду відзив на позовну.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника виконкому.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.10.1989 ОСОБА_3 було видано ордер на право заняття житлового приміщення, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією ордеру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13.11.2024.

З довідки виданої Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою ТОВ «НОВА-КОМ» №8 від 04.12.2024, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до акту від 02.06.2025, складеного зі слів сусідів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 убачається, що відповідач ОСОБА_2 з 07.09.2020 не проживає у квартирі АДРЕСА_3 .

З довідки, наданої позивачем слідує, що відповідач ОСОБА_2 з 28.03.2024 зареєстрований у АДРЕСА_4 .

Згідно з заявою від 04.12.2024 ОСОБА_2 не заперечує, щодо зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до положень ст.ст. 64, 65 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За правилами ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, суд вважає, що реєстрація у спірному житлову приміщенні відповідача за відсутності для того передбачених законом підстав, позбавляє позивача права вільного користування та розпорядження своїм майном, тому позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає, що зняття з реєстрації відповідача не потребує судового захисту, так як є похідним від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, оскільки позивач не заявляє вимог про стягнення судового збору з відповідача, про що зазначає у позові, суд вважає за необхідне судові витрати по справі залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 71, 72, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 206, 258, 259, 263-265, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою), за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- третя особа: виконавчий комітет Криворізької міської ради, , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ