П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Миколаїв

справа №490/11087/23

провадження №22-ц/812/1732/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю. В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Гоцуляк Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л. М. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Завод «Екватор» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що він з 11 квітня 2013 року перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Завод «Екватор» (далі АТ «Завод «Екватор»), обіймаючи посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування.

05 червня 2023 року без його згоди роботодавець перевів його на посаду прибиральника територій у господарчій відділ.

Внаслідок таких протиправних дій відповідача позивач був позбавлений права виконувати свої трудові обов`язки та отримувати заробітну плату.

01 серпня 2023 року він подав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки роботодавець порушив законодавство та умови трудового договору. Вказана заява задоволена не була.

16 серпня 2023 року позивача було звільнено з посади на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Позивач вказував, що його переведення на іншу посаду було незаконним, оскільки він згоду на це не надавав.

Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 05 червня до 16 серпня 2023 року в розмірі 16 000,00 грн та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 19 240,00 грн. Також він просив змінити запис у трудовій книжці, замінивши підстави звільнення з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України.

Крім того позивач зазначав, що неправомірними діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яка полягала в душевних та фізичних стражданнях, яких він зазнав внаслідок порушення його права на заробітну плату, приниження честі та гідності, ігнорування його прав.

Вказану шкоду позивач оцінив у сумі 20 000 грн, яку просив стягнути з відповідача.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що в результаті ракетних обстрілів за місцезнаходженням відповідача (м. Миколаїв, вул. Декабристів, 60) було знищено майно, потужності, комплектуючі, обладнання, документи, тощо АТ «Завод «Екватор». Ці обставини спричинили від`їзд працівників товариства у більш безпечні місця, неповний режим робочого часу, роботу з ліквідації наслідків ракетного влучання.

Наказом АТ «Завод «Екватор» від 01 червня 2023 року позивач був переведений з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці №22 з 05 червня 2023 року терміном на три місяці на посаду прибиральника територій до господарчого відділу з годинною тарифною ставкою згідно з штатним розписом для ліквідації наслідків бойових дій, а саме руйнувань приміщень та будівель заводу, спричинених ракетним ударом.

Позивач вказаний наказ не виконав. З 05 червня до 16 серпня 2023 року був відсутній на роботі без поважних причин, про що складені відповідні акти.

Наказом АТ «Завод «Екватор» від 16 серпня 2023 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Цього ж дня з ним проведено розрахунок та виплачено 5164,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що з 05 червня 2023 року до 16 серпня 2023 року мав місце вимушений прогул. Натомість з наданих відповідачем доказів слідує, що у цей період позивач допустив прогул без поважних причин, що і стало підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності та подальшого звільнення. Тому позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 червня 2023 року до 16 серпня 2023 року є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначив, що доводи позивача про протиправність дій відповідача щодо його переведення та звільнення доказами не підтверджені.

Оскільки позивач допустив прогул без поважних причин, то вимоги про зміну запису підстав звільнення у трудовій книжці з п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України та стягнення вихідної допомоги є безпідставними.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовної заяви.

Обґрунтовуючи свою скаргу, позивач зазначав, що він незаконно був переведений роботодавцем з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування на посаду прибиральника територій до господарчого відділу, оскільки він згоди на це не давав.

Після цього наказу він двічі звертався до роботодавця з заявами про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки роботодавець не виконував законодавство про працю. Вказані заяви не були задоволені.

16 серпня 2023 року його було звільнено за прогул без поважних причин.

Однак невихід його на роботу в зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин.

Позивач зазначав, що ніколи не порушував умов праці та не притягався до дисциплінарної відповідальності. Він дуже хвора людина, потребує постійного лікування, а у зв`язку із душевними стражданнями через незаконне звільнення, потребує додаткових коштів на лікування.

Доводи інших учасників справи

АТ «Завод «Екватор» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

У цьому відзиві відповідач просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, орієнтовний розмір яких буде становити 8000 грн.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 з квітня 2013 року перебував у трудових відносинах з АТ «Завод «Екватор» на підставі безстрокового трудового договору на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці № 22.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2022 року слідчим відділу УСБУ в Миколаївській області зареєстровано кримінальне провадження №0000872 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України, за фактом обстрілу 17 червня 2022 року приблизно о 7:00 год невстановленими військовослужбовцями збройних сил рф, із невстановленої зброї, цивільної інфраструктури Заводського району м. Миколаєва, внаслідок якого за адресою: АДРЕСА_1 , пошкоджено майно, що належить АТ «Завод «Екватор».

З протоколу огляду місця події (обстрілу) від 17.06.2022 вбачається, що внаслідок ракетного удару було повністю або частково зруйновано або пошкоджено декілька будівель (приміщень) заводу.

Наказом в.о. директора АТ «Завод «Екватор» № 26 від 27 квітня 2023 року «Про встановлення режиму роботи» у зв`язку із ракетним ударом 17 червня 2022 року, під час якого були зруйновані та пошкоджені будівлі заводу, що призвело до відсутності обсягу роботи, на підприємстві встановлено з 01 травня 2023 року всім працівникам Товариства, окрім працівників загону охорони, бази відпочинку та чергової частини ТЕС неповний робочий тиждень з понеділка по середу з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

В службовій записці в. о. головного інженера Буровицького О. П. №41/32 від 01 червня 2023 року, яка подана на ім`я в. о. директора АТ «Завод «Екватор» вказано, що у зв`язку із необхідністю продовження ліквідації тяжких та руйнівних наслідків ракетного удару 17 червня 2022 року по приміщенням та будівлям підприємства, а саме розчищення територій від руйнувань, прибирання сміття тощо виникла необхідність в прибиральниках території. Наразі відсутнє робоче навантаження у електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці №22 ОСОБА_1 , тому пропонується перевести його на посаду прибиральника територій до господарчого відділу.

Наказом в.о. директора АТ «Завод «Екватор» №51/к від 01 червня 2023 року ОСОБА_1 , електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці №22, переведено з 05 червня 2023 року терміном на три місяці на посаду прибиральника територій до господарчого відділу з погодинною тарифною ставкою згідно з штатним розписом. У наказі вказано, що таке переведення необхідно для ліквідації наслідків бойових дій, а саме руйнувань приміщень та будівель заводу, спричинених ракетним ударом 17 червня 2022 року.

05 червня 2023 року за вх. № 165 зареєстрована в канцелярії АТ «Завод «Екватор» заява ОСОБА_1 від 02 червня 2023 року про звільнення його з посади 02 червня 2023 року за власним бажанням згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку із порушенням роботодавцем умов трудового договору та законодавства про працю. У цій заяві він просив провести з ним розрахунок по заробітній платі та виплатити йому вихідну допомогу.

Листом від 12 червня 2023 року за №31/06 АТ «Завод «Екватор» повідомило ОСОБА_1 про відмову у задоволені його заяви про звільнення, копію якого він отримав 13 червня 2023 року.

13 червня 2023 року від ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких він зазначив, що не вийшов на роботу, оскільки подав заяву про звільнення у зв`язку із порушенням роботодавцем умов трудового договору та законодавства про працю.

31 липня 2023 року ОСОБА_1 вдруге подав заяву про звільнення за власним бажанням згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України з 01 серпня 2023 року, оскільки роботодавцем порушено умови трудового договору та законодавство про працю.

Листом від 31 липня 2023 року №31/14 АТ «Завод «Екватор» повідомило ОСОБА_1 про відмову у задоволені його заяви про звільнення.

Наказом в.о. директора АТ «Завод «Екватор» від 02 серпня 2023 року №80/к ОСОБА_1 , прибиральнику територій господарчого відділу, оголошено догану, оскільки 03 липня 2023 року, 04 липня 2023 року, 05 липня 2023 року, 10 липня 2023 року, 11 липня 2023 року, 12 липня 2023 року, 17 липня 2023 року, 18 липня 2023 року, 19 липня 2023 року, 24 липня 2023 року, 25 липня 2023 року, 26 липня 2023 року, 31 липня 2023 року, 01 серпня 2023 року, 02 серпня 2023 року він вчинив прогул, тобто був відсутній на робочому місці без поважних причин.

Наказом в.о. директора АТ «Завод «Екватор» від 09 серпня 2023 року №90/к ОСОБА_1 , прибиральнику територій господарчого відділу, оголошено догану, оскільки 03 серпня 2023 року, 07 серпня 2023 року, 08 серпня 2023 року, 09 серпня 2023 року він вчинив прогул, тобто був відсутній на робочому місці без поважних причин.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у період з 05 червня до 16 серпня 2023 року підтверджена актами, складеними працівниками АТ «Завод «Екватор».

10 серпня 2023 року роботодавець звертався до позивача зі зверненням про надання інформації щодо відсутності на робочому місці.

Після вказаного в.о. директора АТ «Завод «Екватор» звернувся з поданням до представника трудового колективу на отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

З протоколу №2 засідання представника трудового колективу та адміністрації АТ «Завод «Екватор» від 16 серпня 2023 року вбачається, що було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 , прибиральника територій господарчого відділу АТ «Завод Екватор», з роботи 16 серпня 2023 року за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України прогул без поважних причин з наданням йому гарантій та компенсацій при звільненні, передбачених чинним законодавством України.

Наказом в.о.директора АТ «Завод «Екватор» від 16 серпня 2023 року №92/к ОСОБА_1 звільнено з посади прибиральника територій господарчого відділу АТ «Завод «Екватор» 16 серпня 2023 року за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

У цей же день ОСОБА_1 ознайомлено з наказом про звільнення.

Згідно з довідкою №31/11 від 18.03.2025 середньомісячна заробітна плата для нарахувань ОСОБА_1 становить 5775,00 грн.

Відповідно до відомості на виплату готівки №277 за серпень 2023 року ОСОБА_1 особисто виплачено 5164,00 грн.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до цього часу.

Пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституція України надає можливість в умовах воєнного стану встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених статтею 43 Конституцією України, яка гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Стаття 33 КЗпП України визначає, що тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою.

Разом з тим, частиною першою статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

Частина 3 статті 38 КЗпП України регламентує, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Пункт 4 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачає можливість розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у випадку прогулу без поважних причин.

Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 роз`яснює, що невихід працівника на роботу в зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин (пункт 24). Суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю (пункт 18).

Частина 2 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Згідно з нормами статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (стаття 38) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ст.76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що з 05 червня до 16 серпня 2023 року мав місце вимушений прогул. За такого він вважав, що заявлені ним позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази свідчать, що відповідач з дотриманням вимог законодавства тимчасово строком на три місяці перевів позивача на посаду прибиральника територій, оскільки була необхідність у продовженні здійснення ліквідації наслідків бойових дій, а саме руйнувань приміщень та будівель заводу, спричинених ракетним ударом.

Таким чином відсутні підстави стверджувати, що невихід позивача на роботу після винесення наказу про переведення був вимушеним прогулом .

За такого висновок суду про відмову у задоволенні усіх позовних вимог ОСОБА_1 є правильним, тому що вони є пов`язаними з висновком про правомірність переведення.

Оскільки судом встановлено, що тимчасове переведення позивача на іншу посаду відповідачем було здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства в умовах воєнного стану, то його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, вихідної допомоги та зміну формулювання причин звільнення є необґрунтованими.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази та розтлумачено норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду, колегія суддів вважає безпідставним.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми трудового законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об`єктивно з`ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2025 року.