ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/573/24 Номер провадження 22-ц/814/2470/25Головуючий у 1-й інстанції Цімбота Л. Г. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Управління справами Фонду Державного майна України»

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 березня 2025 року, постановлене суддею Цімботою Л.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління справами Фонду Державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

29.03.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, уточнивши свої вимоги заяви від 24.04.2024, у якій просив стягнути з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» заборгованість по заробітній платі в розмірі 193 838,50 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 195 385,20 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 10 178,06 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що згідно наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 30.04.2021 №59 «Про прийняття на посаду заступника начальника відділу обліку та оренди майна, з 05.05.2021 прийнятий на посаду заступника начальника відділу обліку та оренди майна ДП «Управління справами Фонду державного майна України» з посадовим окладом 23 000,00 грн. на місяць.

Наказом ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 11.10.2023 №106 позивач звільнений з посади із 13.10.2023 за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Згідно із довідкою підприємства від 13.10.2023 №452/ВС розмір кредиторської заборгованості підприємства із заробітної плати перед ОСОБА_1 станом на 13.10.2023 складає 259 235,71 грн., нарахований за період з листопада 2022 року по день звільнення.

Зазначає, що у період з 13.10.2023 по день пред`явлення позову, відповідачем здійснено нарахування та виплату частини заробітної плати в розмірі 60 028,41 грн., а саме: 17.10.2023 виплачено 8 050,00 грн.; 19.10.2023 виплачено 7 590,00 грн.; 03.11.2023 виплачено 8 276,09 грн.; 13.11.2023 виплачено 1 610,00 грн.; 12.12.2023 виплачено 4 025,00 грн.; 28.12.2023 виплачено 500,00 грн.; 29.12.2023 виплачено 5 000,00 грн.; 02.01.2024 виплачено 1 000,00 грн.; 15.01.2024 виплачено 1 610,00 грн.; 25.01.2024 виплачено 3 237,32 грн.; 26.01.2024 виплачено 1 500,00 грн.; 01.02.2024 виплачено 2 820,00 грн.; 02.02.2024 виплачено 6 500,00 грн.; 05.02.2024 виплачено 3 500,00 грн.; 01.03.2024 виплачено 1 610,00 грн.; 15.03.2024 виплачено 3 200,00 грн.

Таким чином, станом на день пред`явлення позову, розмір кредиторської заборгованості підприємства із заробітної плати перед ОСОБА_1 складає 199 206,90 грн.

Зазначає, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осібпідприємців, станом на 29.03.2024 ДП «Управління справами Фонду державного майна України» є юридичною особою державної форми власності, не перебуває в процесі припинення, органом управління є Фонд державного майна України.

Отже, відповідач безперервно здійснює господарську діяльність шляхом надання державного нерухомого майна в оренду, має статутний капітал 115 301 007,10 грн. Проте заборгованість по заробітній платі не погашена перед позивачем у повному обсязі з вини відповідача.

Таким чином, станом на день пред`явлення позову, відповідач у період з 14.10.2023 по 29.03.2024 не здійснив розрахунок по заробітній платі у повному обсязі, чим допустив прострочення у 120 робочих днів.

Згідно із довідкою ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 13.10.2023, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 628,21 грн.; відтак, розрахунок середнього заробітку за період затримки з 11.10.2023 по 29.03.2024 становить: 195 385,20 грн. (1 628,21 грн. х 120 днів).

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 11.03.2025 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 193 838,50 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 190 000,00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10 178,06 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що удень звільнення позивача відповідач не виплатив йому усі належні до виплати суми, та з урахуванням виплачених у подальшому грошових коштів, суд постановив до стягнення невиплачену заробітну плату в сумі 193 838,50 грн.

При вирішенні питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, районний суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, дійшов висновку про можливість зменшення розміру заявленого позивачем до стягнення розміру середнього заробітку із 195 385,20 грн. до 190 000,00 грн.

Додатковим рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 30.05.2025 стягнуто з ДП "Управління справами Фонду державного майна України" на користь держави судовий збір у розмірі 3838,38 грн., а з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 50,00 грн.

Відповідач оскаржив судове рішення в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Цитуючи зміст статей 47, 116, 117, 233 КЗпП України та позицію Верховного Суду, сформовану у справі №755/12623/19 від 08.02.2022 щодо застування наведених норм, доводить порушення позивачем трьохмісячного строку для звернення в суд із цим позовом, який, на думку сторони відповідача закінчився 13.01.2024.

Підстав вважати поважними причини пропуску позивачем строку на звернення в суд із цим позовом, відповідач не вбачає, оскільки останній свідомо не проявляв інтересу до стану розгляду його справи №538/80/24 та повторно не з`явився у судове засідання , що стало наслідком залишення його позову без розгляду і такі обставини не можуть вважатися поважною причиною пропуску позивачем, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду.

Вважає, що постановлений до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірним до розміру заборгованості, що суперечить засадам розумності, добросовісності та пропорційності.

Просить врахувати, що ДП «Управління справами Фонду державного майна України» знаходиться в скрутному фінансовому становищі, має заборгованість перед іншими співробітниками та здійснює виплати позивачу. Так, наявною у справі довідкою підприємства №277/ВС від 08.04.2024 підтверджено значну заборгованості підприємства із виплати заробітної плати (1 535 633,99 грн.), зі сплати податку на доходи фізичних осіб (609 888,65 грн.), зі сплати військового збору (26 284,59 грн.), зі сплати Єдиного соціального внеску (366 228,83 грн.), зі сплати податку на додану вартість (3 289 201,60 грн.), зі плати комунальних послуг (1 147 175,17 грн.).

Зазначає, що після звільнення ОСОБА_1 відповідач, керуючись власними фінансовими можливостями, поступово здійснює виплату заробітної плати, а тому діє добросовісно з метою як найменшого завдання позивачу негативних наслідків. При цьому, відповідачем вживалися всі можливі заходи для якнайшвидшого та повного розрахунку із працівником. Тому враховуючи очевидну, на думку сторони відповідача, неспівмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку порівняно із заборгованістю із виплати заробітної плати, добросовісні дії відповідача щодо погашення працівнику заробітної плати, вважає наявними підстави для суттєвого зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що у свою чергу забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами державного підприємства та працівника, який звільнився.

Вважає постановлений до стягнення розмір правничих витрат надмірним, який не відповідає характеру спору та її складності.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02.07.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 07.07.2025.

22.10.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за відсутності представника товариства.

Учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Із матеріалів справи убачається, що 05.05.2021 ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника начальника відділу обліку та оренди майна ДП «Управління справами Фонду державного майна України» з посадовим окладом 23 000,00 грн. на місяць, з випробувальним строком один місяць./а.с.11/.

13.10.2023 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Доручено бухгалтерії провести необхідні розрахунки з ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства України за фактично відпрацьований час та виплатити грошову компенсацію за 40 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки./а.с.12/.

Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 13.10.2023 №454/ВС вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював на ДП «Управління справами Фонду державного майна України» форма працевлаштування: основна, посада: заступник начальника відділу обліку та оренди майна, за серпень 2023 нарахована заробітна плата 30 443,49 грн (кількість робочих днів згідно графіка роботи - 23 та фактично відпрацьованих - 20), за вересень 2023 - 31 428,57 грн (кількість робочих днів згідно графіка роботи - 21 та фактично відпрацьованих-18), середньоденна заробітна плата складає 1628,21 грн, середньомісячна заробітна плата складає 35 820, 62 грн./а.с.8/.

Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 13.10.2023 №452/ВС убачається, що ОСОБА_1 працював на ДП «Управління справами Фонду державного майна України», розмір кредиторської заборгованості ДП «Управління справами Фонду державного майна України» із заробітної плати перед ОСОБА_1 станом на 13.10.2024р складає 259 235,71 грн./а.с.16/.

Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 13.10.2023 №8 убачається, що ОСОБА_1 працював в ДП «Управління справами Фонду державного майна України» з 05.05.2021 по 13.10.2023 на посаді заступник начальника відділу обліку та оренди майна. Дохід за період з 01.10.2022 по 13.10.2023 склав 529 201, 41 грн./а.с.18/.

Згідно картки рахунку 661 за жовтень 2023 - березень 2024 ОСОБА_1 вбачаються виплати в сумі 73 203,01 грн, а саме: 17 жовтня 2023 року виплачено 8 050,00 грн.; 19 жовтня 2023 року - 7 590,00 грн.; 31 жовтня 2023 року - 15 114,65 грн;31 жовтня 2023 року- 1259,55 грн; 03 листопада 2023 року 8 276,09 грн.; 13 листопада 2023 року 1 610,00 грн.; 12 грудня 2023 року 4 025,00 грн.; 28 грудня 2023 року 500,00 грн.; 29 грудня 2023 року 5 000,00 грн.; 02 січня 2024 року 1 000,00 грн.; 15 січня 2024 року 1 610,00 грн.; 25 січня 2024 року 3 237,32 грн.; 26 січня 2024 року 1 500,00 грн.; 01 лютого 2024 року 2 820,00 грн.; 02 лютого 2024 року 6 500,00 грн.; 05 лютого 2024 року 3 500,00 грн.; 01 березня 2024 року 1 610,00 грн./а.с.19/.

Стягуючи заборгованість по заробітній платі, суд першої інстанції виходив із того, що удень звільнення позивача відповідач не виплатив йому усі належні до виплати суми, а тому з урахуванням виплачених у подальшому грошових коштів, до стягнення підлягає заробітна плата в сумі 193 838, 50 грн.

Вирішуючи питання стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, районний суд виходив із того, що позивач зазнав майнових втрат у зв`язку із затримкою розрахунку. Виходячи із принципів розумності та пропорційності, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру середнього заробітку із 195 385,20 грн. до 190 000,00 грн.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з таких підстав. Зокрема, районний суд частково задовольнив позов, не дослідивши обставини щодо дотримання строку звернення із указаним трудовим спором.

За змістом частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Оскільки строки звернення до суду за вирішенням трудового спору застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.

Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованої у справах №751/1198/18 від 02.12.2020, №204/1724/20 від 03.10.2022, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Натомість, перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Як убачається із пункту 1 позовної заяви ОСОБА_1 , поданої в його інтересах 29.03.2024 адвокатом Плужником М.В., останнім заявлено клопотання про поновлення строку для звернення в суд за вирішенням трудового спору, яке не було вирішено судом першої інстанції при постановленні судового рішення по суті спору.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску такого строку та відсутності належних обґрунтувань для його продовження колегія суддів відхиляє. Оскільки, реалізуючи право на судовий захист порушеного права при звільненні, позивач, в інтересах якого діяв представник адвокат Плужник М.В., своєчасно, а саме, 15.01.2024, звернувся в суд з позовом до ДП «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 12.03.2024 (справа №538/80/24) позовну заяву ОСОБА_1 до ДП «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.357 ЦПК України./а.с.36/

Наведене не перешкоджає повторному зверненню позивача в суд із відповідним позовом. Тому з огляду на добросовісність дій позивача, процесуальне становище якого не може погіршуватися унаслідок бездіяльності його представника, установленої вказаною ухвалою суду, враховуючи тривалість порушеного відповідачем перед позивачем права та суму заборгованості, апеляційний суд визнає наявними підстави для поновлення строку звернення в суд із цим позовом.

Отже, підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів не вбачає та, керуючись положеннями ч.4 ст.376 ЦПК України, вважає за необхідне змінити судове рішення, доповнивши його резолютивну частину реченням такого змісту: поновити ОСОБА_1 строк на звернення в суд із позовом до Державного підприємства «Управління справами Фонду Державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно підставності та розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів ураховує наступне

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відтак законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо).

Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що, «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України». При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову.

Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Із огляду на викладені норми права та позицію Верховного Суду щодо їх застосування, яка за правилами ч.4 ст.263 ЦПУ України є обов`язковою, колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення, як заявлений позивачем, так і постановлений до стягнення районним судом, є завищеним по відношенню до розміру заборгованості із заробітної плати та необґрунтованим.

Визначаючи розмір такого відшкодування, колегія суддів ураховує, що позивачу при прийомі на роботу встановлено посадовий оклад у розмірі 23 000,00 грн., а підстави звільнення відповідали волевиявленню позивача, який погодився на звільнення за згодою сторін. Відтак, очікувані майнові втрати працівника сукупно за шість місяців могли становити 138 000,00 грн. Обставин, які б зумовили нарахування середнього заробітку поза межами шести місяців, як це визначено частиною першою статті 117 КЗпП України, позивачем не наведено. Тому апеляційний суд приходить до висновку про зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні до 138 000,00 грн. (із утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів), що відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах, а тому апеляційним судом до уваги не приймаються, як і посилання майновий стан відповідача, який будучи державним підприємством, не звільняється від виконання вимог КЗпП України при звільненні працівників підприємства.

Посилання відповідача на неспівмірність розміру правничих витрат зі складністю справи, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідні витрати підтверджені належними доказами, є реальними та необхідними для судового захисту порушеного права позивача у межах заявленого спору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам (85%), постановлений до стягнення додатковим рішенням від 30.05.2025 із відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 3838,38 грн. слід зменшити до 3 262,30 грн.; а з позивача на користь держави збільшити з 50,00 грн. до 75,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Управління справами Фонду Державного майна України» - задовольнити частково.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 березня 2025 року змінити, доповнивши його резолютивну частину наступним реченням.

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення в суд із позовом до Державного підприємства «Управління справами Фонду Державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Змінити рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 березня 2025 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, постановлено до стягнення з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 , зменшивши його із 190 000,00 грн. до 138 000,00 грн. (сто тридцять вісім тисяч), із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Змінити додаткове рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року в частині розміру судового збору, постановленого до стягнення з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь, зменшивши його із 3838,38 грн. до 3 262,30 грн.

Збільшити розмір судового збору, постановленого до стягнення з ОСОБА_1 на користь держави із 50,00 грн. до 75,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак