ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 645/2160/18

провадження № 22-ц/818/3311/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Ключник Олександра Миколайовича на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28 березня 2025 року, постановлене під головуванням судді Шевченко Г.С., -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

30 серпня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,6 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвоката Ключник Олександра Миколайовича просить рішення суду скасувати. В задоволенні позовних вимог за основним позовом відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог зроблені без належного з`ясування обставин справи та без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів. Крім того, судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин строки позовної давності. Зазначає, що квартира була придбана 21.02.1995 року на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112 в період її шлюбу з ОСОБА_6 , який юридично тривав з 22.09.1984 року по 19.08.1997 року. 12 липня 2003 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_1 . Від даного шлюбу народилась донька ОСОБА_2 . Твердження ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не відповідає дійсності, оскільки вона є її приватною власністю. Так, хоча квартира і була придбана в період шлюбу з ОСОБА_6 , однак в момент придбання квартири шлюб існував лише юридично, а фактично вони на той момент вже не проживали однією сім`єю, спільного господарства не вели. ОСОБА_6 не проживав з нею в одній квартирі, та у нього вже була інша сім`я з ОСОБА_1 . Вказує, що вона також проживала з іншим чоловіком та вела з ним спільне господарство. Під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 не був присутній. Угоду проводила вона сама за підтримки її нового чоловіка, який був при цьому присутній. З самого початку придбання спірної квартири ОСОБА_8 знав про неї. Крім того, з травня 1995 року проживав та був зареєстрований в ній з 1999 року, однак до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 жодного разу не ставив питання про її поділ. У момент та після придбання квартири ОСОБА_6 працював освітлювачем в Театрі опери та балету в м. Харкові, мав невисокий прибуток, в той час як ОСОБА_3 працювала в приватній фірмі бухгалтером та отримувала досить велику на той час заробітну плату. Таким чином, вона мала достатні особисті грошові кошти для придбання спірної квартири. Крім того зазначала, що з кінця 1992 року їх шлюбні відносини з ОСОБА_6 почали розлагоджуватись, згодом вона дізналась, що в нього є інша жінка. В 1994 році до неї переїхав ОСОБА_9 і вони почали проживати разом. В 90-і роки в неї та ОСОБА_9 була висока заробітна плата, тому ОСОБА_9 запропонував їй купити квартиру, яка в майбутньому повинна була залишитись її донці ОСОБА_10 . В лютому 1995 року вони купили спірну квартиру. Потім, разом з ОСОБА_9 вони зробили ремонт, завезли меблі, після чого не користувались цією квартирою. На фоні сварок з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 разом матір`ю попросили ОСОБА_3 пустити його пожити у спірну квартиру. Згодом виявилось, що без згоди ОСОБА_3 в квартиру переїхала ОСОБА_1 , та з часом у них народилась донька. У 1999 році на прохання матері її колишнього чоловіка ОСОБА_3 надала згоду на реєстрацію ОСОБА_6 у спірній квартирі. У 2000 році без її відома ОСОБА_6 зареєстрував свою доньку ОСОБА_11 у квартирі. Через декілька років на прохання ОСОБА_6 була зареєстрована його дружина ОСОБА_1 у спірній квартирі. Також просила застосувати до даних правовідносин строки позовної давності. Зазначала, що 28 березня 1997 року на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №2-1125 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , зареєстрований 22 вересня 1984 року, був розірваний та це рішення суду набрало законної сили 08.04.1997 року. Від зазначеного шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась спільна донька ОСОБА_4 . Із вказаного рішення вбачається, що судом було встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю протягом двох років. 21.02.1995 року відповідачем по справі ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112 була придбана квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана самостійно ОСОБА_3 в період її шлюбу з ОСОБА_6 , який юридично тривав з 22.09.1984 року по 08.04.1997 року, за свої власні кошти та за кошти, які були надані ОСОБА_9 , з яким відповідач по справі, ОСОБА_3 , почали разом жити після уходу із сім`ї ОСОБА_12 . Фактично вже з першої половини 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перестали проживати однією сім`єю, та ОСОБА_6 покинув свою дружину з малолітньою донькою ОСОБА_4 , і в подальшому ухилявся від утримання своєї малолітньої дитини, не дбав про її матеріальне забезпечення. Зазначена квартира з моменту придбання та на теперішній час належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2017 року №95414192. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Але, на протязі більш ніж двадцятирічного строку після купівлі відповідачем ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 та оформлення нею права власності на зазначену квартиру, її колишній чоловік ОСОБА_6 не звертався з вимогами про поділ майна та відповідно пропустив трирічний строк позовної давності. Крім того, в разі якщо ОСОБА_6 своєчасно, в межах позовної давності, звернувся би до суду з вимогами щодо поділу майна, то враховуючи, що на час розлучення разом з відповідачем ОСОБА_3 проживала малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій на момент розірвання шлюбу було 12 років, то при розгляді справи та винесення рішення суд повинен був врахувати інтереси малолітньої дитини, яка проживала разом з матір`ю та, відповідно, міг відступити від засади рівності часток подружжя. За таких обставин, представник відповідача за первісним просить про застосування до вказаних відносин строків позовної давності у три роки.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги за основним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуте ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі, а відповідач не довела, що квартира набута під час перебування у шлюбі за її особисті кошти, а тому частка у спільному майні ОСОБА_6 , яка становить 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , входить до складу спадщини. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося відповідачем, ОСОБА_6 був зареєстрований з 1999 року та проживав у спірній квартирі до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому ОСОБА_3 до цього часу не заперечувала його право власності на зазначене нерухоме майно. Тому відсутні підстави для застосування позовної давності. Оскільки позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вказувала, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є її особистою приватною власністю, бо куплена нею хоча і в період офіційного шлюбу з ОСОБА_6 , проте за її власні кошти та за кошти її нинішнього чоловіка ОСОБА_9 . Разом із тим, належних та допустимих доказів того, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, є особистим майном ОСОБА_3 , як і надання ОСОБА_3 . ОСОБА_9 частини грошових коштів на придбання цієї квартири у 1995 році, нею суду не надано. Суд вважав, що вимоги первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , та про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. А у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 22.09.1984 по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95414192 від 23.08.2017 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112, виданого 21.02.1995 року Харківською товарною біржою.

Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.08.1997 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано 19 серпня 1997 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.09.2000 року, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Батьками дитини є: ОСОБА_6 та ОСОБА_13 .

12.07.2003 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 12.07.2003 року. Після реєстрації шлюбу, позивач за первісним позовом змінила прізвище на ОСОБА_14 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 від 25.03.2017 року.

Після його смерті відкрилася спадщина.

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_2 (донька), ОСОБА_1 (дружина).

Даних про наявність інших спадкоємців, що прийняли спадщину матеріали справи не містять.

З матеріалів спадкової справи № 148/2018 вбачається, що заповіт від імені ОСОБА_6 не посвідчувався.

З постанови державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Хлистун О.В. від 10.01.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , оскільки спадкоємцями не надано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії: відсутні оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Також, нотаріусом було встановлено відсутність реєстрації права власності на ім`я спадкодавця на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на частку квартири АДРЕСА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 237).

В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом посилалась на те, що після смерті її чоловіка ОСОБА_6 на день відкриття спадщини залишилось спадкове майно у вигляді не виділеної за життя спадкодавця в натурі 1/2 частки у спільному сумісному з ОСОБА_3 майні - двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . На її думку, оскільки відсутній заповіт, то право на спадкування за законом після померлого ОСОБА_6 мають донька спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , та вона, ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 вказувала, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки куплена нею хоча і в період офіційного шлюбу з ОСОБА_6 , проте за її власні кошти та за кошти її теперішнього чоловіка ОСОБА_9 . Ніякого відношення ОСОБА_6 до вказаної квартири не мав. На період придбання квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_8 вже тривалий час не проживали разом, оскільки у останнього вже була інша родина.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України.

Враховуючи те, що спірну квартиру набуто у січні 1995 року, то для вирішення питання щодо моменту виникнення права власності подружжя на спірну квартиру, повинні застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (станом на момент набуття права власності на спірну квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з вимогами ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Конструкція зазначеної норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, оскільки зазначене майно придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доказів, що майно було набуто за особисті кошти ОСОБА_3 матеріали справи не містять. За таких обставин суд першої інстанції, врахувавши принцип рівності часток, дійшов правильного висновку про належність ОСОБА_6 за життя права на 1/2 частку спірної квартири.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Встановивши, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 за час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , за життя ОСОБА_6 не проведено поділу вказаного нерухомого майна, відповідач за первісним позовом не довела, що зазначена квартира придбана нею за особисті кошти, тобто не спростувала презумпцію спільності права власності на майно подружжя, тому спірне майно є спільним майном подружжя і підлягало поділу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

З матеріалів спадкової справи № 148/2018 вбачається, що заповіт від імені ОСОБА_6 не посвідчувався.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли ОСОБА_2 (донька), ОСОБА_1 (дружина).

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

За ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Судом встановлено, та не оспорювалось сторонами, що ОСОБА_15 (мати) та ОСОБА_4 (донька) про смерть спадкодавця були обізнані, у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не звертались.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

З постанови державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Хлистун О.В. від 10.01.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , оскільки спадкоємцями не надано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії: відсутні оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Також, нотаріусом було встановлено відсутність реєстрації права власності на ім`я спадкодавця на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017 року).

Згідно із п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017 року), за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Оскільки позивачі не мають можливості надати нотаріусу документи, що підтверджують право власності спадкодавця на майно, яке входить до складу спадщини, їх права мають бути захищені в судовому порядку.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались, тому вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за кожною із них права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 є такими, що відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин строки позовної давності, колегією суддів не приймаються до уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) у справах у подібних правовідносинах.

У матеріалах справи відсутні докази, що за життя ОСОБА_3 заперечувала права другого з подружжя ОСОБА_6 на набуту у період шлюбу квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того з матеріалів справи вбачається, та не заперечувалось ОСОБА_3 , що з травня 1995 року ОСОБА_6 проживав та був зареєстрований в спірній квартирі з 1999 року і до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також ОСОБА_3 підтверджено, що у 2000 році без її відома ОСОБА_6 зареєстрував свою доньку ОСОБА_11 , а пізніше з її згоди у даній квартирі була зареєстрована і його дружина ОСОБА_1 .

Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що строк позовної давності на звернення до суду не пропущено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та фактичним обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Ключника Олександра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28 березня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст удового рішення складено 22.10.2025 року.