П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Миколаїв

справа № 487/5734/25

провадження №22-ц/812/1892/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю. В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через його представника ОСОБА_1 , на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2025 року, постановлену суддею Лагодою А. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, визначення місця постійного проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення його місця постійного проживання з батьком за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2025 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті провадження за позовною вимогою про встановлення юридичного факту на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Прийнято до розгляду позовну вимогу про визначення місця постійного проживання дитини.

Ухвала суду в частині відмови у відкритті провадження у справі мотивована тим, що позовна вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не складає окремої позовної вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із ухвалою суду в частині відмови у відкритті провадження у справі, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність просив ухвалу суду в цій частині скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначав, що суд не взяв до уваги те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення юридичних фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві у порядку окремого провадження або позовного провадження у випадку наявності спору про право.

У цій справі метою встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем є захист прав та інтересів дитини, вирішення питань щодо переміщення дитини в умовах воєнного стану без документального оформлення згоди матері та, в тому числі, як підстава для звільнення батька з військової служби для безперешкодного заняття здоров`ям дитини.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ст.19 ЦПК України).

Норми статті 186 ЦПК України передбачають, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з положеннями ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пункт 5 частини 2 цієї статті передбачає, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У тому разі, коли встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, справа розглядається у порядку позовного провадження.

У справі, яка переглядається, позивачем заявлено дві позовні вимоги: про встановлення юридичного факту та визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не складає окремої позовної вимоги.

Колегія суддів вважає такий висновок передчасним, оскільки визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

За такого колегія суддів вважає слушними доводи позивача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження щодо позовної вимоги про встановлення юридичного факту.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України передбачено однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції від 03.09.2025 в оскаржуваній частині постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через його представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовною вимогою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі за вказаною вимогою та продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2025 року.