УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 711/4457/25

провадження № 61-12035ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Слободянюка Андрія Ігоровича, представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Ремши Дмитра Сергійовича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надпільна 530», ОСОБА_5 , про визнання права користування житловими приміщеннями (кімнатами у гуртожитку) та

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надпільна 530» (далі - ОСББ «Надпільна 530»), ОСОБА_5 , про визнання права користування житловими приміщеннями (кімнатами у гуртожитку).

23 травня 2025 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що судами прийняті рішення зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, які не скасовані і набрали законної сили.

04 вересня 2025 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Відмова у відкритті провадження у справі спрямована на усунення випадку повторного вирішення судом спору, який вже розглянутий і остаточно вирішений по суті.

22 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Слободянюк А. І., представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Ремша Д. С. надіслали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 23 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року, в якій просять їх скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження ухвали Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 23 травня 2025 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року заявники зазначають неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час звернення з вказаною позовною заявою було визначено інший склад учасників справи (ніж у справах

№ № 711/5791/23 та 711/3967/24), тому обов`язкова умова щодо збігу учасників справи для критеріїв відмови у відкритті провадження у справі відсутня.

Верховний Суд висновує про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі, з огляду на таке.

Згідно з положеннями частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE,

№ 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається

ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Водночас забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу вимог цивільного процесуального законодавства суддя, після одержання заяви з`ясовує наявність/відсутність підстав для відкриття/відмови у відкритті провадження у цивільній справі, встановлених ЦПК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) вказав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження

№ 61-20968сво21) зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Таку правову позицію виклав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 09 липня 2020 року в справі

№ 922/404/19.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20).

Відповідно до зазначеного необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена процесуальна норма права направлена на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня

2023 року в справі № 522/13894/22 (провадження № 61-5564св23).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

За змістом ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Судами встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2023 року в справі № 711/5791/23 задоволено позовні вимоги

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, третя особа - ОСББ «Надпільна 530», про визнання права користування житловим приміщенням. Визнано за позивачами право на користування житловим приміщенням, а саме, кімнатами АДРЕСА_2 .

02 квітня 2024 року постановою Черкаського апеляційного суду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2023 року в справі

№ 711/5791/23 скасовано та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволені позову, вказав, що без залучення належних відповідачів позовні вимоги не можуть бути розглянуті.

18 грудня 2024 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси в справі № 711/3967/24 задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи: ОСББ «Надпільна 530», ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням. Визнано за позивачами право на користування житловим приміщенням - кімнатами АДРЕСА_2 .

13 березня 2025 року постановою Черкаського апеляційного суду в справі

№ 711/3967/24 апеляційну скаргу представника Черкаської міської ради задоволено частково, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 18 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виснувала про відсутність підстав для задоволення вимог позивачів в частині визнання за позивачами права користування кімнатами АДРЕСА_2 .

Постанова Черкаського апеляційного суду від 13 березня 2025 року набрала законної сили з дня її ухвалення і не скасована у встановленому законом порядку.

У справі, що переглядається, під час звернення до суду з позовом про визнання права користування житловими приміщеннями (кімнатами у гуртожитку) представник ОСОБА_1 - адвокат Слободянюк А. І. та представник ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Ремша Д. С. визначили коло учасників справи, вказавши відповідачем ОСОБА_4 , третіми особами: ОСББ «Надпільна 530»,

ОСОБА_5 .

Предметом спору у справі № 711/4457/25 є визнання за позивачами права користування житловим приміщенням - кімнатами АДРЕСА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду уточнила встановлені судом першої інстанції обставини та вказала, що в справі, яка переглядається визначено відповідача ОСОБА_4 , а в справі № 711/3967/24, якою вирішено спір по суті, відповідачами були визначені Черкаська міська рада та ОСОБА_4 , треті особи в зазначених справах незмінні: ОСББ «Надпільна 530», ОСОБА_5 .

Судами встановлено, що доводи зазначені в позовній заяві в справі

№ 711/4457/25 є тотожними тим, які вже були розглянуті судами та яким надана правова оцінка, викладена в постанові Черкаського апеляційного суду

від 13 березня 2025 року в справі № 711/3967/24.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції враховував, що у провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси вже перебувала справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому це є підставою для відмови у відкритті провадження.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що позовні заяви в справах № 711/3967/24 та № 711/4457/25 є тотожними, зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд апеляційної інстанції правильно висновував, що відмова у відкритті провадження в справі спрямована на усунення випадку повторного вирішення судом спору, який вже розглянутий і остаточно вирішений по суті.

Отже доводи касаційної скарги про те, що суди помилкового

виснували про наявність рішення, яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, бо у справі був змінений відповідач, і не є тотожним у справі, що розглядається, є помилковими.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанції, неправильного тлумачення заявником норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції, з висновком якого

погодився апеляційний суд, з дотриманням норм ЦПК України обґрунтовано виснував про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, з яким погоджується й суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

На підставі наведеного, колегія суддів висновує про правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а касаційна скарга на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 15 січня 2025 року є необґрунтованою, тому за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Слободянюка Андрія Ігоровича, представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Ремши Дмитра Сергійовича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надпільна 530», ОСОБА_5 , про визнання права користування житловими приміщеннями (кімнатами у гуртожитку).

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська