Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №353/844/24

24 жовтня 2025 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді Битківського Л.М.

з участю секретаря Чорній К.М.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа служба у справах дітей Тлумацької міської ради,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Третьою особою заявлено службу у справах дітей Тлумацької міської ради.

Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

20 листопада 2024 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача замінено Службу у справах дітей Тлумацької міської ради на орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час перебування в шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя не склалось, рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2018 року шлюб між ними розірвано і дитина залишилась проживати з нею. У жовтня 2018 року вона вдруге вийшла заміж та змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ». Оскільки відповідач після розірвання шлюбу перестав приймати участь в утриманні дитини, то вона змушена була звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів. Однак відкликала виконавчий лист з виконання, оскільки відповідач принижував її та дочку у соціальних мережах, поширював неправдиву інформацію. З часу припинення шлюбних стосунків відповідач не бачився з дочкою, не брав участі у її вихованні, не цікавиться станом здоров`я дитини, не проявляє щодо дочки батьківського піклування, нехтує своїм обов`язком щодо матеріального забезпечення дитини.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали, вказали, що відповідача слід в судовому порядку позбавити батьківських прав щодо дочки з підстав, визначених у п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України. Позивачки пояснила, що колишній чоловік усунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дочки. Жодним чином не проявляє уваги щодо дитини, а тому заслуговує на позбавлення батьківських прав. Крім того, представник позивача акцентувала увагу суду на тому, що відповідач ще до розірвання шлюбу проявив своє байдуже ставлення до дитини, не займався її вихованням, не цікавився станом здоров`я.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`являвся. Водночас, щодо суті позовних вимог подав відзив на позовну заяву у якому категорично заперечив наведені позивачкою факти. Вказував, що щиро бажає брати участь у спілкування, вихованні та утримання рідної дочки, проте позивачка навмисно робить все аби позбавити його батьківських прав, хоча підстав для цього, на його думку, немає. Не зважаючи на те, що шлюбні стосунки у них з позивачкою не склались і кожен з них створив нові сім`ї, він не бажає припиняти спілкування із дочкою та має намір продовжувати брати участь у її житті, тому просив не позбавляти його батьківських відносно дочки ОСОБА_6 . Відсутність спілкування між ним та дочкою протягом останнього часу була обумовлена не відсутністю такого бажання з його сторони, а свідомо створеними умовами позивачкою, що перешкоджали йому у спілкуванні з дитиною. Просив в позові відмовити та провести розгляд справи за його відсутності.

Представник органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судові засідання не з`являлася. У поданій заяві клопотала провести розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, підтримала висновок органу опіки та піклування, який зроблено за наслідками вивчення обставин справи, про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо дочки ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Судом встановлено, що відповідач є батьком народженої у шлюбі із ОСОБА_9 дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано 26 січня 2018 року і після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю. 04 жовтня 2018 року ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

10 серпня 2022 року Тлумацьким районним судом видано виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 у розмірі 2000 гривень щомісячно. Однак 18 травня 2023 року позивачка звернулася до Богородчанського відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського району Івано-Франківської області про повернення виконавчого документа без виконання.

За твердженнями позивачки відповідач зовсім перестав проявляти інтерес до життя дочки, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Через зневагу та байдужість зі сторони батька дочка відчуває себе обділеною, що завдає шкоди емоційному та психологічному стану дитини.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_10 - чоловік позивачки пояснив, що одружився з ОСОБА_2 у 2017 році і разом з нею виховують дочку позивачки від першого шлюбу. Біологічний батько дитини з дитиною практично не спілкується, уникає її. За вісім років роздільного проживання бачив її тричі. Востаннє зустрічався з дитиною близько 5 років тому, при цьому їх побачення завершилось тим, що вона зателефонувала та попросила забрати її від батька. У сім`ї ОСОБА_6 ставиться до нього як до батька і так до нього зверається. Кошти на утримання дитини відповідач не надає, дружина відмоилась від стягнення аліментів, оскільки кожна виплатк завжди супроводжувалась сварками, образами у соціальних мережах.

Допитана як свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні підтвердила, що являється подругою позивачки та знає про обставини особистого життя. Відповідач байдужий як батько до дочки ОСОБА_6 . Не зустрічається з дитиною, не проявляє ініціативи до спілкування. Коли дочка сама на початкових етапах намагалась сама телефонувати до відповідача, то він ігнорував її дзвінки. Дитина про це розповідала особисто і висловлювала образу на таку поведінку батька.

13 червня 2025 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування №673 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 . При цьому орган опіки та піклування взяв до уваги психологічну характеристику психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, що була проведена психологом центру психологічної допомоги дітям "Серденько". Психологом констатовано позитивне ставлення дитини до матері, бабусі, дідуся та вітчима, позитивне сприйняття молодшого братика. У стосунках між ними наявна турбота до зацікавленість. Про біологічного батька дівчинка відзивається неприязно. Попри відсутність заборони до спілкування та відсутність негативного впливу зі сторони матері чи вітчима, ставлення дитини до біологічного батька характеризується нестійкістю, напруженістю, внутрішніми переживаннями, неспокоєм, яке сформоване на основі сумного сумісного досвіду взаємодії з батьком та його поведінки. За результатому взаємодії психолог визначив, що біологічний батько не є безпечним дорослим для дитини і обов`язково слід дотримуватись думки дитини щодо їх взаємодії з метою уникнути погіршення психоемоційного стану дитини. Водночас, орган опіки та піклування зважив на позицію відповідача, який декларував бажання налагодити стосунки з дочкою та прийшов до висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

У відповідності до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства».

За змістом ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ці підстави є вичерпними.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьків обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини, на те, щоб малолітня дитина проживала з ними закріплено і в положеннях ст. 151, 160,163 СК України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що при позбавленні батьківських прав суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Крім того, у даному рішенні Європейським судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав.

Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в якнайкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї.

Матеріалами справи не доведено, що поведінка відповідача відносно неповнолітньої дочки є свідомим нехтуванням ним своїх батьківських обов`язків.

Окрім того, із поведінки відповідача ОСОБА_3 вбачається, що він не втратив бажання налагодити спілкування із дочкою ОСОБА_4 , вважає себе її рідним батьком, заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

На переконання суду така поведінка свідчить про його інтерес до неповнолітньої дочки.

В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками відповідачем, які б були підставою застосування відносно нього крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Окрім того, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, судом приймається до уваги, що сам факт заперечення відповідачем проти позовної заяви про позбавлення батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини, бажання спілкуватися з нею, виховувати її та піклуватися про неї.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30.03.2007 року визначено, що відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Враховуючи, викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Однак при цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність докорінно змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 та налагодити взаємодію з дитиною.

На підставі викладеного, керуючись ст.81, 141, 247, 258, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення.

Суддя Л.М. Битківський