Суддя Бугера О. В.
Справа № 644/2019/23
Провадження № 2/644/664/25
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2025 року Індустріальний районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Бугери О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Радченко І.Ю., Юр`єва Є.Д.,

представника позивача Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова Харитонової Н.В., Доннік А.В.,

представника відповідача адвоката Субочева С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Керівника Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова Сотника С., в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно та скасування державної реєстрації, -

УСТАНОВИВ:

Керівником Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова Сотником С., в інтересах Харківської міської ради, 13.04.2023 року, подано відповідну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно та скасування державної реєстрації. За позовом просили визнати недійсним Свідоцтво про право власності на майно від 31.03.2021 року, зареєстроване в реєстрі під №243, яким приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ганшиною О.Ю. посвідчено право ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, що складається з нежитлових приміщень підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 . Скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , права спільної часткової власності на 1/2 частину на нежитлові приміщення підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ганшиної О.Ю. №57401859 від 31.03.2021 (номер відомостей про речове право 41275029). Також, просили стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову було зазначено, що під час вивчення питання додержання законодавства при приватизації комунального майна було встановлено порушення діючого законодавства в процесі прийняття рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18, а саме відповідно до п. 67 додатку до рішення міська рада дозволила приватизувати об`єкт нерухомого майна шляхом викупу ФОП ОСОБА_2 та 20.08.2018 між ФОП ОСОБА_2 та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради було укладено договір № 5626-В-С, відповідно до якого ФО-П ОСОБА_2 приватизував нежитлові приміщення підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 . Ціна продажу разом з ПДВ становила 135 600,00 грн. Було проведено відповідну державну реєстрацію права власності. Але враховуючи численні порушення вимог законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17, вищевказане рішення міської ради та договір купівлі-продажу були оскаржені Харківською місцевою прокуратурою № 3 до господарського суду Харківської області.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 у справі № 922/1172/20 задоволено позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ФОП ОСОБА_2 , позовні вимоги були задоволені та визнано незаконним та скасовано п. 67 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 20.08.2018 № 5626-В-С, скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності та зобов`язано ФОП ОСОБА_2 повернути відповідні приміщення. Постановою апеляційної інстанції від 01.04.2021 рішення залишено без змін. Але в повному обсязі зазначене рішення не виконано, оскільки 31.03.2021 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ганшиною О.Ю., зареєстрованого в реєстрі під № 243, зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна, що складається з вищевказаних нежитлових приміщень, що позбавляє можливості виконати у повному обсязі рішення судів. Відповідне свідоцтво не було предметом розгляду. Враховуючи зазначене, вважали, що на даний час залишається порушеним та потребує захисту з боку уповноважених осіб.

Посилались на позиції Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії», правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування конкретного способу захисту цивільного права, в залежності від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення, щодо ефективності обраного способу та щодо дієвості само способу заходу у вигляді визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації.

Також посилались на те, що свідоцтва є дією з оформлення права власності на підставі договору купівлі-продажу нежитловим приміщень та лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

З урахуванням положень п.6 ч.1 ст. 3, 13, ч.5 ст. 203, ч. 2 ст. 328 ЦК України, зазначали, що сучасному українському законодавстві, як і в іноземних правопорядках, оспорювання так званих підозрілих угод божника є одним з найважливіших юридичних інструментів консолідації та збільшення конкурсної маси шляхом повернення до неї майна боржника, переданого іншим особам. Фраудаторним правочином може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження на підставі загальних засад цивільного законодавства як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, з підстав недопустимості зловживання правом. У такому разі звернення з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Використовуючи принцип аналогії права наполягали на тому, що оформлення відповідного свідоцтва про право власності на майно, що стало підставою для державної реєстрації відповідного права спільної часткової власності в подальшому за відповідачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже після прийняття рішення Господарським судом Харківської області, має ознаки фраудаторного правочину та може бути кваліфіковане як зловживання правом власності з метою створення перешкод для виконання відповідачем у справі № 922/1172/20 - ФОП ОСОБА_2 (чоловіком ОСОБА_1 ) відповідного рішення суду після набрання ним чинності.

Просили врахувати, що без скасування відповідної реєстрації за відповідачкою 1/2 частини майна Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради не може реалізувати своє право власності на спірне майно, у зв`язку з чим скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 є похідною вимогою від вимоги про визнання вищевказаного Свідоцтва про право власності на майно недійсним. Правомірність прийнятого суб`єктом державної реєстрації прав рішення про державну реєстрацію права не є перешкодою для задоволення позову про скасування такого рішення з одночасним скасуванням державної реєстрації права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес законного власника.

Одночасно посилались на те, що перебіг строку позовної давності для подачі відповідного позову розпочався саме з 21.04.2021, під час виконання рішень Господарського суду Харківської області в частині державної реєстрації скасування права власності.

Провадження у справі було відкрито 18.04.2023 року, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

З 27.07.2023 року провадження у справі було зупинено до розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 925/1133/18, що стало підставою для зупинення провадження у справі за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання повернути майно, ( справа № 922/1172/20, що перебуває на розгляді в Верховному Суді), ухвалою від 21.11.2024 року провадження було відновлено.

Представником позивача Харківської міської ради будь-яких заяв, пояснень під час підготовчого розгляду справи не подавалось.

Відзив відповідачем не подавався. Представником відповідача було подано 06.03.2025 року додаткові пояснення у справі. В яких зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.11.2010 року, мають двох малолітніх дітей. В період шлюбу фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір №5626-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, предметом якого є нежитлові приміщення підвалу №V, Va загальною площею 62,5 кв.м. в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачкою було надано нотаріально засвідчену заяву від 20.08.2018 про надання згоди чоловіку на купівлю відповідного майна за грошові кошти, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року було визнано недійсним відповідний договір, рішення набрало законної сили з 01.04.2021 року - дати прийняття та одночасно набрання законної сили постанови апеляційної інстанції, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін. ОСОБА_1 дійсно отримала нотаріально посвідчене свідоцтво про право власності від 31.03.2021, тобто до набрання рішення законної сили, та яким зареєстровано право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу, яке складається із відповідних нежитлових приміщень та відповідне право зареєстровано в реєстрі. 23.04.2021 на виконання рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 у справі № 922/1172/20 право власності на 1/2 частку майна зареєстровано за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Вважали, що друга позовна вимога про скасування реєстрації є похідною від першої, та прокурором окремо не наводиться жодних порушень приватним нотаріусом як державним реєстратором вимог Закону №1952 та підзаконних актів при проведенні державної реєстрації права спільної часткової власності (1/2 частка) на Майно за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 31.03.2021.

Не погоджувались із доводами прокурора про те, що свідоцтво про право власності від 31.03.2021 має ознаки фраудаторного правочину, оскільки був спрямований фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 на створення перешкод при виконанні рішення суду. Посилались на правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), відповідно до якої зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». А також на правову позицію в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 723/826/19 (провадження № 61- 8810св20) тлумачення зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню. Вважали, що прокурор не довів, що відповідне свідоцтво про право власності від 31.03.2021 має ознаки фраудаторного правочину. Відповідне свідоцтво не суперечить вимогам ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ОСОБА_1 надавала згоду на укладання договору купівлі-продажу та вважали, що спірні нежитлові приміщення перейшли у спільну сумісну власність подружжя, та реєстрація поділу спірного майна подружжя шляхом видачі відповідного свідоцтва була проведена до набрання рішенням законної сили та заходів щодо відчуження майна в повному обсязі ОСОБА_2 не здійснювалось. Під час перегляду рішення в апеляційній інстанції ОСОБА_1 намагалась вступити у процес, подавала відповідні клопотання, але їй було відмовлено, в тому числі, прокурор заперечував проти її залучення. Наполягали на тому, що прокурором не доведено наявність у свідоцтві про право власності від 31.03.2021 ознак фраудаторного правочину, а наявні обставини підтверджують протилежне. Вважали необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню вимоги прокурора.

Ухвалою від 12.05.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні прокурор Доннік А.В. позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити, підтримала доводи викладені в позовній заяви та письмових поясненнях від 15.04.2025 року.

Представник позивача Харківської міської ради Кукуєва В.І. в судове засідання не з`явилась, подала суду 23.09.2025 року письмові пояснення, в яких просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Судові витрати покласти на відповідача та копію судового рішення направити на адресу ХМР.

В обґрунтування позиції зазначала, що ФОП ОСОБА_2 звернувся з листом від 01.02.2018 до Управління комунального майна комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, в якому просив дозволити приватизацію вказаних нежитлових приміщень шляхом викупу, відповідним рішенням від 21.02.2018 № 1008/18 було надано дозвіл на приватизацію шляхом викупу, визначено розмір викупу, укладено договір № 5626-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП ОСОБА_2 , а саме нежитлових приміщень підвалу № V, Vа площею 62,5 м2 у житловому будинку літ "А-4", за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області рішенням Господарського суду Харківської області відповідний договір був визнаний недійсним та скасовано державну реєстрацію, зобов1язано ФОП ОСОБА_2 повернути відповідні приміщення. Під час розгляду даної справи в апеляційній інстанції, за 1 день до набрання рішення суду законної сили, відповідачка ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності від 31.03.2021, зареєстроване в реєстрі за №243, на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу, яке складається із відповідних нежитлових приміщень підвалу. Звертала увагу на те, що ОСОБА_2 набув відповідне майно, як фізична особа-підприємець, та відповідно до вимог ст. 52 ЦК України, положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Відповідне право власності набуте всупереч вимог ст. 328 ЦК України. Сам факт реєстрації права власності 1/2 частки об`єкту нерухомості за 1 день до набрання рішення суду, законної сили, спрямований на створення перешкод при виконанні відповідного рішення та тому має ознаки фіктивного правочину, фраудаторної угоди, вчинений на шкоду кредитора:відчуження майна боржника з метою унеможливити виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Тому відповідно до вимог ст. 234 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Звертала увагу на те, що у січні 2025 року ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду із позовною заявою до Харківської міської ради з вимогами стягнути на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розмір здійснених невід`ємних поліпшень нежитлових приміщень об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з поверненням вказаного об`єкту нерухомості у власність територіальної громади (справа № 644/813/25), не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду у цій справі, що також може свідчити про недобросовісність дій сторони відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні Субочев С.Ю. підтримав доводи поданих письмових пояснень, просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурором було 19.07.2021 року направлено на адресу В.о. Харківського міського голови секретаря Терехова І.О. лист щодо вивчення питання наявності підстав для представництва в суді інтересів держави в сфері державної та комунальної власності та було визначено строк для повідомлення прокуратуру про вжиття чи заплановані заходи цивільно-правового характеру щодо поновлення порушеного права власності. 13.08.2021 року в.о. директора юридичного Департаменту ХМР було повідомлено керівника Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова про незгоду із прийнятими рішенням господарського суду, першої та апеляційної інстанції та подачу касаційної скарги, у зв`язку з чим відповідно до Положення про юридичний департамент Харківської міської ради буде забезпечено представництво інтересів ХМР та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна міської ради у справі №922/1172/20.

06.02.2023 року прокурором було повторно направлено на адресу Голови Харківської міської ради Терехова І.О. лист щодо встановлення підстав для представництва інтересів держави в сфері державної та комунальної власності. 09.02.2023 року відповідний лист було отримано ХМР, але відповіді на лист не було надано. У зв`язку з чим прокурором подано відповідну позовну заяву до суду 13.04.2023 року.

Представником Харківської міської ради було подано до суду письмові пояснення, в яких підтримано позовні вимоги прокурора.

Що доводів прокурора про початок строку позовної давності, суд зазначає, що стороною відповідача не подавалось суду заяв в рамках справи щодо застосування строку позовної давності та відмови в в задоволенні позову саме з цих підстав, а у разі пропуску стооку його застосування здійснюється за наявності заяви відповідача. Суд вважає, що даний строк не порушений.

Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, що зареєстрований 30.11.2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2441. Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 31.03.2021 року, що зареєстровано в реєстрі під №243, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ганшиною О.Ю. посвідчено право ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, що складається з нежитлових приміщень підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 . На підставі відповідно свідоцтва проведено державну реєстрацію за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , права спільної часткової власності на 1/2 частину на нежитлові приміщення підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ганшиної О.Ю. №57401859 від 31.03.2021 (номер відомостей про речове право 41275029).

Право ФОП ОСОБА_2 на відповідні об`єкти нерухомого майна набуті відповідно до укладеного договору купівлі-продажу №5626-В-С від 20.08.2018 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу №5626-В-С від 20.08.2018 року, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, продавець зобов`язався передати, а покупець зобов`язувався прийняти нежитлові приміщення підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 (об`єкт приватизації), що орендовані ФОП ОСОБА_2 згідно з договором оренди №560 від 18.01.2018 року.

14.04.2020 року заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №3 подано до Господарського суду Харківської області позовну заяву до Харківської міської рали, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ФОП ОСОБА_2 про визнання частково незаконним та скасування в частині рішення органу місцевого самоврядування, ви знання договору купівлі-продажу недійсним та зобов`язання повернення майна.

Відповідно до рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року у справі №922/1172/20 було задоволено позовні вимоги в повному обсязі. Визнано незаконним та скасовано п. 67 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 21.02.2018 № 1008/18. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 20.08.2018 №5626-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності. Зобов`язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 повернути територіальній громаді міста Харкова нежитлові приміщення підвалу №V, Vа, загальною площею 62,5 кв.м., розташовані в житловому будинку літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 року рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.09.2024 року постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 у справі № 922/1172/20 скасовано в частині задоволення позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області про визнання незаконним та скасування пункту 67 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 № 1008/18. У цій частині позовних вимог відмовлено. В решті постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 та рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 у справі № 922/1172/20 залишено без змін.

Вирішуючи питання про спосіб захисту, суд зазначає наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Цей перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим та повинно реально відновлювати наявне суб`єктивне право позивача, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6). Тобто, захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. ст. 317, 318, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідач зазначає, що відповідним свідоцтвом набула права на спільне сумісне майно подружжя.

Відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності та визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 52 ЦК України визначено цивільно-правову відповідальність фізичної особи підприємця, який перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивним правочином може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18.

Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 було сформульовано поняття фраудаторного правочину, як різновиду фіктивного, - це правочин, учинений боржником на шкоду кредитору.

Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій на шкоду кредитора: відчуження майна боржника з метою унеможливити виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна (Постанова Верховного Суду від 24.12.2021 у справі № 757/33392/16).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Постанови Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2021 року було залишено без змін Рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 року, яким визнано в тому числі недійсним укладений договір між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності, і зобов`язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 повернути територіальній громаді міста Харкова відповідні нежитлові приміщення підвалу. Рішення Господарського суду Харківської області набрало законної сили 01.04.2021 року та було виконано лише в 1/2 частині, оскільки на момент виконання судового рішення вже був посвідчений договір про право власності за ОСОБА_1 .

Суд погоджується з доводами прокурора, що дане свідоцтво є дією з оформлення права власності на підставі договору купівлі-продажу, який був визнаний недійсним. Внаслідок вчинення відповідного свідоцтва відбувається унеможливлення виконання рішення суду в повному обсязі, фактично, виконано рішення лише в частині зареєстрованого права за ФОП ОСОБА_2 ..

Також суд зазначає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно посвідчує наявність відповідного права, але видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. Про що викладено правову позицію в постанові Верховного суду у справі №916/780/18 від 15.10.2019 року.

Суд вважає, що в даному випадку наявні ознаки фраудаторного правочину, як різновиду фіктивного. Судом враховується, що відповідний договір був посвідчений нотаріусом 31.03.2021 року, тобто за день до постановлення рішення суду апеляційної інстанції. Про існування спору було відомо з моменту подачі позову ще в квітні 2020 року. Окрім того, ОСОБА_1 зверталась до апеляційної інстанції із клопотанням про залучення її до участі у справі та ухвалою від 17.03.2021 року їй було відмовлено в залученні до участі у справі та цією ж ухвалою було оголошено перерву до 31.03.2021 року. Тобто, відповідач була обізнана про наявність спору, зміст рішення суду першої інстанції про визнання договору недійсним, дату судового розгляду в апеляційній інстанції, та за день до проголошення постанови апеляційною інстанцією звернулась до нотарісуа за вчиненням відповідного свідоцтва, отримала відповідне свідоцтво та відбулась реєстрація права власності на 1/2 частину у Державному реєстрі. У зв`язку з відповідними діями відповідача, вчиненими за день до ухвалення постанови апеляційної інстанції, яким рішення суду першої інстанції залишено без змін та що набрало законної сили, підлягає виконанню, в частині визнання недійсним договору, як правової підстави видачі свідоцтва, що є предметом оскарження в рамках даної справи, скасування реєстрації та повернення нежитлового приміщення, залишається не виконаним. Сукупність зазанчених обставин свідчить про наявність відповідних ознак фраудаторного правочину.

Окрім того, суд зазанчає, що правомірність прийнятого суб`єктом державної реєстрації прав рішення про державну реєстрацію права не є перешкодою для скасуванням державної реєстрації права,оскільки існування відповідного запису в Державному реєстрі перешкоджає виконанню рішення суду, що набрало законної сили та відновленню порушеного права законного власника. З урахуванням наведеного, суд вважає, що саме такий спосіб захисту, як визнання свідоцтва недійсним, скасування реєстрації права буде ефективним, об`єктивно виправданим та обґрунтованим та реально відновить наявне суб`єктивне право позивача, яке порушене, оспорюється або не визнається, оскільки питання зобов`язання ФОП ОСОБА_2 повернути все майно, а не лише його частку вже було предметом дослідження в рамках іншої справи та було задоволено вимоги. Тому, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 5638 гривень, ухвалою суду від 23.05.2023 року за клопотанням прокурора було повернуто надмірно сплачену суму судового збору в сумі 270 гривень, враховуючи, що суд вважає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню позовні вимоги в повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 5368 гривень.

Керуючись ст.ст. 13, 15, 16, 203, 317, 318, 328, 327, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65, 70 СК України, ст.ст. 12, 30, 56, 57, 76, 77, 80, 81, 82, 89, 95, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Керівника Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова Сотника С., в інтересах Харківської міської ради, - задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на майно від 31.03.2021 року, зареєстроване в реєстрі під №243, яким приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ганшиною О.Ю. посвідчено право ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що складається з нежитлових приміщень підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , права спільної часткової власності на 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу №V, Va, загальною площею 62,5 кв.м., розташованих в житловому будинку літ. «А-4» за адресою АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ганшиної О.Ю. №57401859 від 31.03.2021 (номер відомостей про речове право 41275029).

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на рахунок Харківської обласної прокуратури, код 02910108, банк отримувач: ДКСУ м. Київ, код 820172, рахунок UA 0007171, код класифікації видатків бюджету - 2800, в сумі 5368 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім) гривень.

Повний текст рішення виготовлений та проголошений 21.10.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. У зв`язку із оголошенням вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: суддя О.В. Бугера