Провадження № 2-др/643/31/25
17.10.2025 м. Харків
Рішенням Салтівського районного суду міста Харкова від 25.06.2025 позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуми для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 12.12.2024 і до досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третині заробітку (доходу) платника аліментів за минулий час, з 07.12.2021 по 12.12.2024 - відмовлено.

Представник позивача адвокат Лиска П.О. до закінчення судових дебатів зробив заяву, згідно з якою докази розміру витрат позивача на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

27.06.2025, тобто з дотримання встановленого строку, представник позивача звернувся до суду з заявою, відповідно до якої просить ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. До заяви додані докази відповідних витрат.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 30.06.2025 вказану заяву призначено до розгляду в судовому засіданні.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, надали заяву, в якій просили судове засідання щодо ухвалення додаткового рішення проводлити за їх відсутністю. Заяву про ухвалення додаткового рішення просили задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, надали заяву, в якій просили розглядати питання про ухвалення додаткового рішення за їх відсутністю та відомити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. В обгрунтування зазначили, що відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий період була очевидною, що дозволяє стверджувати про заявлення завідомо безпідставних вимог. Зважаючи на викладене, послуги адвоката, спрямовані на стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей за період до звернення до суду з позовом не були необхідними, а тому вимоги про відшкодування вартості таких послуг - безпідставні. Із змісту позовної заяви та додатків до неї можна дійти висновку, що 80 % позовної заяви та додатків стосуються обґрунтування саме вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей за період до звернення до суду з позовом, та 20% вимог - про стягнення аліментів на дітей з 12.12.2024 до досягнення повноліття. Тому обґрунтованими є вимоги щодо відшкодування вартості послуг адвоката, спрямованих на стягнення аліментів на дітей з 12.12.2024 до досягнення повноліття. Відповідно, за доводами представника відповідача, заява про стягнення витрат на оплату послуг адвоката обґрунтована в розмірі: 15000 х 20% = 3000 грн. Також не були необхідними послуги адвоката щодо підготовки пояснень та приєднання документів після ознайомлення з відзивом на позов, оскільки процесуальним законом передбачено право подання відповіді на відзив, а не пояснень. Представник позивача на підтвердження витрат, понесених позивачем на сплату правничої допомоги, надав Договір про надання правової допомоги від 21.11.2024 та Акт від 26.06.2025 здачі-приймання до договору про надання правових послуг від 21.11.202. Правова допомога та правнича допомога суміжні поняття, але вони не є тотожними. Правова допомога більш ширше поняття, що охоплює будь-яку допомогу у сфері реалізації, захисту або відновлення прав особи. Правнича допомога вужче поняття. Це вид правової допомоги, яку можуть надавати лише адвокати. У відповідності з приписами ст. 137 ЦПК України суд може розподілити витрати, понесені сторонами на оплату саме правничої допомоги. Сума витрат позивача на правничу допомогу з урахуванням дійсності, необхідності та розумності послуг, вартість яких заявляється до відшкодування, не може бути більшою 3000,00 грн. Зазначена сума могла б бути відшкодованою у розмірі, пропорційному задоволеним вимогам у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Неподання позивачем в порушення вимог ч. 3 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, виключає можливість відшкодування витрат на правничу допомогу

Пунктом ч. 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц висловлено висновки щодо застосування норм права, згідно яких із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства (п. 40). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п. 44). Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності (п. 47).

Ураховуючи факту тотожність приписів ст. 137 ЦПК України та ст. 126 ГПК України, суд під час вирішення даної справи вважає за можливе також врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, яка звернула увагу на такі особливості розподілу витрат на правничу допомогу: «Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19) (п. 127).

Гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п. 130, 131).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (п. 106).

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним (п. 143).

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис (п. 144).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (п. 145).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п. 147)».

Згідно з висновками щодо застосування норм права, викладеними в постанові Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 713/1890/21, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 в цивільній справі № 357/8277/19).

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що представником позивача заявлено вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надані такі документи:

- копія договору про надання правової допомоги від 21.11.2024, укладеного між позивачем та адвокатом Лиска П.О., відповідно до пункту 8 якого гонорар адвоката за надання правових послуг з питань консультації по сімейним правовідносинам, складенню позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дітей з ОСОБА_2 , представництво в суді визначається фіксовано в розмірі 15000,00 грн. Гонорар адвоката сплачується готівкою або безготівковим способом на розрахунковий рахунок протягом 30 днів з дня підписання договору;

- копія Акта здачі приймання від 26.06.2025 до договору про надання правових послуг від 21.11.2024, в якому в якості наданих послуг зазначено: «Ознайомлення з матеріалами, що передані Клієнтом. Надання консультацій Клієнту, роз`яснень щодо можливостей для подачі позову про стягнення аліментів, включаючи минулий період, порядків, строків, правових наслідків розгляду справи. Складання та подання позовної заяви про стягнення аліментів до Московського районного суду міста Харкова. Поточний контроль за рухом справи. Ознайомлення з відзивом на позов, підготовка пояснень та приєднання документів. Представництво інтересів Клієнта в судових засіданнях в Салтівському районному суді міста Харкова 03.03.2025, 22.05.2025. Складання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. Витрачено 12 годин часу»;

- копія Рахунку від 26.06.2025 на оплату гонорару адвоката за Договором про надання правової допомоги від 21.11.2024 за надання правових послуг в розмірі 15000,00 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, тобто є розумними і співмірними із складністю справи та іншими критеріям, визначеними у ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд керується таким.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на правничу допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем фактично були пред`явлені дві позовні вимоги: - стягнення аліментів з дати пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття; - стягнення аліментів за минулий час.

У стягненні аліментів за минулий час судом відмовлено, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу в повному обсязі, тобто в сумі 15000,00 грн. незалежності від їх співмірності або неспівмірності адже позов задоволений частково, що виключає можливість відшкодування вказаних витрат в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо пропорції, в якій мають бути відшкодовані витрати на правничу допомогу, то оцінюючи доводи представника відповідача щодо їх співмірності, суд керується таким.

Судом у повному обсязі задоволені позовні вимоги про стягнення аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Суд у рішенні від 25.06.2025 вже зазначав, що вказаний розмір аліментів, який просила стягнути позивач, вважається безспірним, тобто таким, що свідчить про відсутність спору про право та може бути стягнутий на підставі судового наказу.

Ураховуючи наведене, з точки зору застосування норм матеріального права та обсягу доказів, справа про стягнення аліментів у розмірі, який був задоволений судом, є однією з найменш складних справ, що розглядаються загальними судами. Судова практика розгляду вказаної категорії справ також є стабільною та незмінною протягом тривалого часу.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу адвоката в розмірі 4000,00 грн. відповідатимуть вимогам розумності, пропорційності і обґрунтованості, та зменшує розмір витрат позивача на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, до вказаної суми.

Доводи представника відповідача відносно того, що згідно з вказаним вище договором адвокат надавав позивачу правову допомогу, а відшкодовуються витрати виключно на правничу допомогу, суд відхиляє з огляду на таке.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

У постанові від 29.05.2024 у справі № 473/1467/22 Верховний Суд зазначив, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року в справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20), від 12 січня 2022 року в справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21); Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року в справі № 340/141/21 (адміністративне провадження № К/9901/18182/21) та ін.). Зазначене узгоджується із практикою ЄСПЛ, який в своїх рішеннях вказує на те, що надмірний формалізм при застосуванні процедурних правил буде впливати на справедливість процедури, що призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року в справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. Franc)», рішення від 08 грудня 2016 року в справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

У постанові Верховного Суду від 29.02.2022 у справі № 500/1912/22 зауважено, що згідно з висновками, що сформульовані у одному з останніх рішень Великої Палати ЄСПЛ, яке головним чином стосується процесуальних гарантій особи у суді та узагальнює позиції з раніше винесених рішень цього Суду, - справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia [ВП], № 40160/12, п.п. 76-78, 97-99): пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (див. рішення у справах «Роше проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom) [ВП], № 32555/96, п. 116; «З та інші проти Сполученого Королівства» (Z and Others v. the United Kingdom) [ВП], № 29392/95, п. 91; «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) [ВП], № 15869/02, п. 54); право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним»; це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд; проте право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230); заходи, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена; крім того, обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються, і метою, яка має бути досягнута; при цьому у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), № 47273/99, пп. 50-51 та 69; «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), № 35787/03, п. 29); Суд постановляв, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [ВП], № 8917/05, п. 79; «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), № 36998/02, п. 24; «Есім проти Туреччини»(Esim v. Turkey), № 59601/09, п. 21); у своїй подальшій практиці Суд послідовно спирався на вищезазначені елементи при ухваленні рішення щодо того, чи було тлумачення процесуальної норми таким, що необґрунтовано обмежувало право заявника на доступ до суду (див. приклади, рішення у справах, в яких було визнано порушення: «Новіньський проти Польщі» (Nowinski v. Poland), № 25924/06, п. 34;«Омеровіч проти Хорватії (№ 2)» (Omerovic v. Croatia) (№ 2), № 22980/09, п. 45; «Маширевіч проти Сербії» (Masirevic v. Serbia), № 30671/08, п. 51;«Корнеа проти Республіки Молдова» (Cornea v. the Republic of Moldova), № 22735/07, п. 24; «Лоулі-Георгопулу проти Греції» (Louli-Georgopoulou v. Greece), № 22756/09, п. 48; а також приклади, в яких Судом було постановлено, що обмеження доступ до суду не є непропорційним: «Уеллс проти Сполученого Королівства» (Wells v. the United Kingdom), № 37794/05; «Данн проти Сполученого Королівства» (Dunn v. the United Kingdom), № 62793/10, п. 38).

Ураховуючи вказану вище практику Європейського суду з прав людини та засади справедливості, добросовісності і розумності цивільного законодавства, зміст правовідносин щодо представництва адвокатом інтересів позивача та правову природу укладеного між ними договору суд визначає на підставі аналізу та тлумачення змісту вказаного договору, а не його формальної назви.

Суд дійшов висновку, що договір, який укладений між позивачем та її представником, за своїм змістом та правовою природою є договором про надання правничої допомоги, витрати за яким відносяться до судових у розумінні Глави 8 Розділу 1 ЦПК України.

Оцінюючи доводи представника відповідача відносно того, що детальний опис робіт (наданих послуг) позивачем та її представником не наданий, суд керується таким.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд дійшов висновку, що опис робіт, виконаних адвокатом, достатньою мірою деталізований для прийняття судом процесуального рішення щодо відшкодування вказаних витрат. Разом з тим суд констатує, що при вирішенні розміру відшкодування таких витрат суд надав оцінку питанням співмірності суми гонорару зі складністю справи, обсягом матеріалів у справі та іншими критеріями, які враховуються під час розподілу вказаних витрат.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє доводи представника відповідача, якими він обґрунтовував відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу в цілому.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Додаткове рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Додаткове рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.А. Крівцов