Справа № 697/102/25
Провадження № 2/697/344/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Деревенського І.І.

за участю секретаря судового засідання Задорожнього К.О.,

представника позивача адвоката Шишки Р.І. (в режимі відеоконференції),

представника відповідача Державної Казначейської служби України - Яроша С.В. (в режимі відеоконференції),

представника третьої особи Черкаської обласної прокуратури прокурора Лук`ященка Ю.І.,

представника третьої особи Головного управління Національної поліції у Черкаській області Олабин Ю.І. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні суду у м. Канів, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Шишка Руслан Іванович до Держава Україна: в особі Державної Казначейської служби України, треті особи: Черкаська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) в інтересах якого діє адвокат Шишка Руслан Іванович (далі адвокат Шишка Р.І., представник позивача) через систему «Електронний суд» звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Держави Україна: в особі Державної Казначейської служби України, треті особи: Черкаська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, 30.08.2016 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань стосовно позивача було зареєстроване кримінальне провадження № 0000255 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

30.08.2016 позивача було затримано, згідно ст. 208 КПК України.

31.08.2016 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області Демиденко Л.В. за погодженням із прокурором повідомлено позивачу про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

31.08.2016 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області Демиденко Л.В. позивачу було вручено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

01.09.2016 слідчий суддя Придніпровського районного суду міста Черкас Демчик Р.В. виніс ухвалу про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 днів, тобто до 28.10.2016 включно, з правом внесення застави.

Представник позивача зазначає, що після внесення застави, позивач був звільнений 06.09.2016 з під варти з покладенням на нього обов`язків, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду та органу розслідування, не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду, повідомляти їх про зміну свого місця проживання, утримуватися від спілкування з особами, які заявили та можливо заявлять про вчинені ним правопорушення, здати на зберігання слідчому свій паспорт та інші документи, що дають право на виїзд за кордон.

03.02.2017 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області повідомлено позивачу про зміну підозри на ч. 1 ст. 263 КК України.

01.03.2017 прокурором відділу процесуального керівництва управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області Тараненком В.О. було підписано обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000255 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та передано матеріали кримінального провадження до суду.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022 по справі №697/633/17-к, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення і виправдано ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

13.06.2023 ухвалою Черкаського апеляційного суду вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022 по справі №697/633/17-к про виправдання ОСОБА_1 за ч.1 ст.263 КК України - залишено без змін.

Представник позивача зазначає, що позивач ОСОБА_1 , незаконно перебував під слідством та судом із 30 серпня 2016 року (моменту затримання та взяття особи під варту) по 13 вересня 2023 року (дати набрання законної сили ухвали Черкаського апеляційного суду від 13 червня 2023 року), що складає 86 місяців і 15 днів.

Представник позивача стверджує, що весь цей час незаконного перебування під слідством та судом, позивач ОСОБА_1 перебував в стані абсолютної невизначеності стосовно своєї долі, доведення своєї невинуватості, не міг здійснювати звичайну щоденну діяльність, підірвано його репутацію, погіршенно спілкування з людьми, що стало причиною моральних страждань, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних і психічних стражданнях у зв`язку із суттєвим погіршенням його становища, приниження його честі та гідності, переживанні, поганому настрої від невизначеності майбутнього у зв`язку з кримінальним переслідуванням, тримання під вартою, постійної участі в судових засіданнях понад 7 років, що вимагало додаткових зусиль для відновлення його нормального життєвого стану та значних фінансових витрат.

Крім того, посилаючись на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ЗУ «Про державний бюджет України на 2025 рік» та з врахуванням періоду перебування під слідством та судом, який розрахований з моменту затримання та взяття особи під варту) 30.08.2016 до набрання виправдувальним вироком законної сили 13.09.2023, разом 86 місяців і 13 днів, визначив гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди в розмірі 692000 грн..

З урахуванням вищевикладеного представник позивача просив стягнути на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 692000 грн. та процесуальні витрати на правничу допомогу у розмірі 30000 грн.

17.01.2025 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13.02.2025.

27.01.2025 від представника третьої особи Головного управління Національної поліції у Черкаській області Олабин Ю.І., через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання заперечувала проти задоволення позову. Відзив обґрунтований тим, що факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Порушуючи питання про відшкодування моральної та матеріальної шкоди позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів і заподіяною шкодою. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позивач повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння моральної шкоди, надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо. Право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Представник третьої особи зазначає, що у зв`язку з відсутністю належних доказів заподіяння моральної шкоди позивачу, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того зазначила що представником позивача невірно обраховано розмір моральної шкоди, оскільки останній порахував суму моральної шкоди за 86 місяців і 15 днів. Однак зазначила, що дата повідомлення про підозру - 31.08.2016, а дата набрання вироком законної сили - 13.06.2023, що складає 81 місяць і 13 днів. Також зазначила, що відповідно до п.3 ст. 13 ЗУ Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-ІХ встановлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 гривень, а також визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Зазначила, що при визначенні розміру відшкодування повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості та ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 гривень. За таких обставин, при обрахунку розміру морального відшкодування потрібно брати за основу саме 1600 грн., а не 8000 грн., оскільки розміри заробітної плати в сумі 8000 грн. встановлені законодавцем у сфері регулювання відносин оплати праці між роботодавцем та працівником та не мають жодного відношення до виплат за рішенням суду. Такого висновку дійшов і Київський апеляційний суд у своїй постанові від 16.04.2024 по справі № 758/4865/23. Та здійснила наступний розрахунок: період перебування позивача під слідством та судом становить 81 місяць і 13 днів (починаючи з 31.08.2016 (дата повідомлення про підозру) до 13.06.2023 (дата набрання вироком законної сили)) (1600х81=129600, 1600/30х13=693,33, 129600+693,33=130293,33грн). На думку представника третьої особи, вказана позивачем сума моральної шкоди в розмірі 692000 грн. належними чином не підтверджена та суперечить нормам закону. Зробила посилання на п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі №752/17832/14-ц,у якому вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наголосила, що зазначена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 692000 грн. значно завищена, суперечить положенням чинного законодавства та безпідставно ведуть до його збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Щодо витрат на правничу допомогу зазначила, що вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи необхідно врахувати, що предметом спору у цій справі є стягнення моральної шкоди, тобто для написання позовної заяви не потребувало докладення значних додаткових зусиль та знань, який є співмірним зі складністю справи та ринковими цінами адвокатських послуг. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До позовної заяви позивач не подав жодних документів, що підтверджують факт витрат на професійну правничу допомогу в рамках даної справи, зокрема в розмірі 30 000 грн.. Зауважила, що в разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (ст. 141 ЦПК). Представник третьої особи вважає, що витрати на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачем (а.с.106-117,т.1).

30.01.2025 від представника відповідача Державної Казначейської служби - Яроша С.В., через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечувала проти задоволення позову. Відзив обґрунтований тим, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача. Факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Крім того, представник відповідача зверну увагу суду на, те що позивачем розмір морального відшкодування необґрунтовано завищено, оскільки за приписами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи з часу пред`явлення обвинувачення та закінчуючи набранням виправдувальним вироком законної сили, виходячи з мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Дана позиція відображена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 по справі № 500/2296/14-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 468/901/17-ц. зазначає, що позивач перебував під слідством та судом з 31.08.2016 (дати повідомлення про підозру Позивачу) по 13.06.2023 (дати набуття законної сили ухвали суду апеляційної інстанції про залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції), або 6 років 9 місяців та 13 днів, загалом 81 місяць та 13 днів. Зазначений висновок узгоджується з позицією викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 27.10.1999 № 9-рп/99 де зазначено, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину (п.п. 1.2. п. 1 резолютивної частини рішення). Представник відповідача зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції від 13.06.2023 набула законної сили 13.06.2023. представник відповідача вважає, що при визначенні мінімального розміру моральної шкоди необхідно застосовувати величину мінімальної заробітної плати в розмірі 1600 грн., оскільки, за приписами ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди вирішується виключно судом, відповідно до чинного законодавства за наявності заяви громадянина. Також представник відповідача зробив сій розрахунок: мінімальний розмір моральної шкоди становить 130293,33 грн. (129600,00=1600,00*81) + (693,33=1 600,00/30*13). Крім того, представник відповідача не заперечує право суду визначити більший ніж передбачено Законом № 266/94-ВР мінімальний розмір моральної шкоди, проте вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які підстави для такого збільшення, тому визначена позивачем величина моральної шкоди в розмірі 692000 грн. належними чином не підтверджена та ґрунтується виключно на переконаннях позивача. Також зробив посилання на п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі №752/17832/14-ц,у якому вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наголосив, що заявлена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 692000 грн. надмірною і такою, що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави Україна. Також представник відповідача вважає, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки, як вбачається з приписів КПК та підтверджується матеріалами справи оперативно- розшукову діяльність та досудове розслідування у кримінальному провадженні стосовно позивача здійснювалось органами Національної поліції, а нагляд за досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення в суді проводилось органами прокуратури. Натомість, згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі Положення № 215) Казначейство є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Основними завданнями Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п.п. 1 п. 3 Положення № 215). Відповідно до п.п. 3 п. 4 Положення № 215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 9 Положення № 215). Зазначив, що Велика Палата Верховного Суду у п. 43 постанови від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц зробила висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Також зазначає, що Казначейство, що є єдиним відповідачем у цій справі не здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, та не здійснює функції прокуратури. Тому Казначейство не може бути єдиним відповідачем у цій справі. Тому зазначає, що у зв`язку з тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, представник відповідача вважає, що в його задоволенні належить відмовити. Щодо витрат на правничу допомогу зазначив, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК). Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК). Тому представник відповідача зазначає, що питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу може бути вирішено судом виключно після подання позивачем відповідних доказів (а.с.135-145, т.1).

30.01.2025 від представника третьої особи Черкаської обласної прокуратури Кващук А.М., через систему «Електронний суд» до суду надійшли прояснення на позовну заяву, в якому остання заперечувала проти задоволення позову. Пояснення обґрунтоване тим, що нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, є ст. 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94 (далі Закон № 266/94-ВР), а також Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (далі - Положення). Також зазначила, що вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.01.2021 у справі № 227/4410/19, від 22.03.2021 у справі № 203/1067/19, від 25.03.2021 у справі № 227/3052/19. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «THOMA v. LUXEMBOURG», «CALOC v FRANCE» та «NIEDBALA v. POLAND» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Згідно із п. 5 постанови Пленуму № 4 встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність шкоди; протиправність діяння її заподіювання; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; наявність вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб, сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої та, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної або матеріальної шкоди, оскільки не підтверджує заподіяння моральної шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між діяльністю відповідачів в межах кримінального провадження із шкодою, яка, на його думку, настала. Зазначає, що позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також, він повинен надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). Також зазначила, що Закон № 266/94-ВР не передбачає права особи на відшкодування моральної та матеріальної шкоди у період, коли вона ще не набула статусу підозрюваного чи обвинуваченого та те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_1 безпосередньо перебував під слідством та судом у період з 31.08.2016 (дата повідомлення про підозру) по 13.06.2023 (дата набрання законної сили ухвали Черкаського апеляційного суду), що разом складає 6 років 9 місяців 14 днів (81 міс. 14 днів). Також представник третьої особи зробила свій розрахунок відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» розмір мінімальної заробітної плати становить 8000 грн.. Оскільки позивач перебував під слідством та судом 81 місяць 14 днів, виходячи з вимог ст. 13 Закону України № 266/94-ВР щодо розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди, який провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, вважаю що розмір морального відшкодування ОСОБА_1 може становити 651 733 грн. ((8000 грн х 81 міс)+(8000/30х14)), що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Ступінь зниження престижу і ділової репутації, необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів для відновлення попереднього стану позивача, на які він посилається, мотивуючи розмір моральної шкоди, не підтверджуються жодними доказами. Представник третьої особи зазначає, що позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у вигляді моральних страждань та втрат, порушення нормальних життєвих зв`язків та вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення становища у суспільстві та наявність бездоганної репутації, яка на думку позивача підірвана, у зв`язку з тим, що позивачем не доведено, що відносно нього з боку слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні вчинені протиправні дії чи допущена протиправна бездіяльність та у порушені яких саме норм права вона виразилась, також не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди, отже не доведено обґрунтування підставності вимог, їх відповідності чинному законодавству, представник третьої особи просить у позові ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити. Щодо витрат на правничу допомогу зазначила, що згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання- передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Представник третьої особи зазначає, що позивачем не доведено документально понесення витрат на правову допомогу у розмірі 30 000 грн, які заявлені ним у позовній заяві, їх слід залишити за позивачем (а.с.158-194, т.1).

13.02.2025 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 11.03.2025 (а.с.207-208, т.1).

10.03.2025 від представника позивача адвоката Шишки Р.І., через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про призначення судово-психологічної експертизи (а.с.220-227, т.1).

11.03.2025 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області клопотання представника позивача адвоката Шишки Р.І. про призначення судово-психологічної експертизи задоволено, призначено у справі судово-психологічну експертизу, провадження зупинено (а.с. 243-246, т. 1).

25.03.2025 представником третьої особи - Головного управління Національної поліції у Черкаській області Олабин Ю.І., подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 11.03.2025.

02.04.2025 матеріали цивільної справи направлено до Черкаського апеляційного суду.

29.04.2025 постановою Черкаського апеляційного суду від 29.04.2025, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області апеляційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2025 залишено без змін.

06.05.2025 Черкаський апеляціним судом повернуто матеріали цивільної справи на адресу Канівського міськрайонного суду.

09.05.2025 матеріали справи направлено до Черкаського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру МВС України.

22.05.2025 на адресу суду від експерта Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Халявки Ю.Г. надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів для виконання судової психологічної експертизи (а.с. 86, т.2).

02.06.2025 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області поновлено провадження у справі та призначити судове засідання (а.с. 88-89, т.2).

12.08.2025 ухвалою Канівського міськрайонного судуЧеркаської області у задоволенні клопотання експерта Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Халявки Ю.Г. про надання додаткових матеріалів для виконання судової психологічної експертизи відмовлено, провадження у справі зупинено до повернення матеріалів справи (а.с. 140-142, т.2).

13.08.2025 з Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України повернулися матеріали цивільної справи з повідомленням про неможливість проведення судової психологічної експертизи (а.с.143-146, т.2).

19.08.2025 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області поновлено провадження у справі та призначено судове засідання (а.с. 147-148, т.2).

03.09.2025 від представника позивача адвоката Шишки Р.І., через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та витрата за проведення експертизи (а.с.152-161, т.2).

10.09.2025 від представника відповідача Державної Казначейської служби - Яроша С.В., через систему «Електронний суд» до суду надійшли додаткові пояснення, щодо необґрунтованості клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до яких представник відповідача заперечує проти задоволення клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у повному обсязі (а.с.162-173, т.2).

15.09.2025 від представника третьої особи Головного управління Національної поліції у Черкаській області Олабин Ю.І., через систему «Електронний суд» до суду надійшло заперечення на клопотання представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу, відповідно до якого представник третьої особи заперечує проти задоволення клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката (а.с.177-189, т.2).

15.09.2025 від представника третьої особи Черкаської обласної прокуратури Дубіч Т.М., через систему «Електронний суд» до суду надійшло заперечення на клопотання представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу, відповідно до якого представник третьої особи заперечує проти задоволення клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката (а.с.190-220, т.2).

У судовому засіданні 09.10.2025 судом завершено розгляд справи та суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку із чим оголошено перерву для виготовлення повного тексту судового рішення до 17.10.2025.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, свої інтереси уповноважив представляти адвоката Шишку Р.І..

Представник позивача адвокат Шишка Р.І. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, також підтримав вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 процесуальних витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги

Представник відповідача: Державної Казначейської служби України - Ярош С.В., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, також зазначив, що позивачем не доведено факт понесення ним моральних страждань, та те, що заявлений у справі відповідач є неналежним відповідачем.

Представник третьої особи: Черкаської обласної прокуратури прокурор Лук`ященко Ю.І., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи: Головного управління Національної поліції у Черкаській області Олабин Ю.І. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтями 12, 13ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 30.08.2016 старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань стосовно позивача було зареєстроване кримінальне провадження № 0000255 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (а.с. 22, т.1).

30.08.2026 ОСОБА_1 о 14:20 год. затриманий, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 30.08.2016 (а.с.23-24, т.1).

31.08.2016 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, що підтверджується повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (а.с.25-28, т.1).

Згідно з копії ухвали слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.09.2016 у справі№711/7252/16к, за клопотанням старшого слідчого слідчого управління ГУНП в Черкаській області майора поліції Демиденко Л.В. щодо підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою (а.с.31-32, т.1).

У зв`язку із внесенням застави відповідно з ухвалою слідчого судді від 08.06.2015 ОСОБА_1 06.09.2016 звільнено з-під варти з ДУ «Черкаський слідчий ізолятор», що підтверджується довідкою про звільнення (а.с.33, т.1).

03.02.2017 ОСОБА_1 повідомлено про зміну повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, що підтверджується повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (а.с.34-35, т.1).

01.03.2017 відносно ОСОБА_1 був складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 263 КК України, який затверджений прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області ОСОБА_3 (а.с.36-42, т.1).

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022, визнано невинуватим ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, і виправдано його у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні даного кримінального правопорушення (а.с.43-50, т.1).

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13.06.2023 вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022 про виправдання ОСОБА_1 за ч.1 ст.263 КК України залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - залишено без задоволення (а.с.51-60, т.1).

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з положеннями статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 в справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.08.2018 у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

У справі, що розглядається, суд виходить із того, що внаслідок затримання, повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу та тривалим досудовим розслідуванням позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку суду.

Керуючись висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 25.09.2024 у справі № 761/22531/23, суд відхиляє аргументи представника відповідача Державної казначейської служби України та представника третьої особи Головного управління Національної поліції у Черкаській області у своїх відзивах на позовну заяву про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн., оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При цьому слід зазначити, що визначений статтею 13 зазначеного Закону мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, однак з урахуванням конкретних обставин, засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.

Судом встановлено, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 16.11.2022 у справі №697/633/17, залишеного без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13.06.2023.

Враховуючи зазначене, період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом має бути обрахований з моменту вручення йому повідомлення про підозру по дату винесення Черкаським апеляційним судом ухвали, якою залишено виправдувальний вирок Черкаського районного суду Черкаської області без змін, тобто з 31.06.2016 по 13.06.2023 (всього 81 місяць та 13 днів).

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Отже, з огляду на вищевказані обставини, розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 визначається з мінімальної заробітної плати в розмірі 8000 грн. за період з 31.08.2016 по 13.06.2023, що загалом становить 81 місяць 13 днів.

Розрахунок є наступним:(81 повних місяців х 8000) + (13 днів у червні 2025 року х 8000 грн. / 30 (кількість днів у червня 2025 року)) = 651 466,66 грн..

Отже, сума, яка підлягає стягненню складає 651 466,66 грн..

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує, що протягом вказаного періоду позивач був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мав для нього стресові наслідки, він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на його звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача стверджував, що позивач перебував в стані абсолютної невизначеності стосовно своєї долі, доведення своєї невинуватості, не міг здійснювати звичайну щоденну діяльність, підірвано його репутацію, погіршенно спілкування з людьми, що стало причиною моральних страждань, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних і психічних стражданнях у зв`язку із суттєвим погіршенням його становища, приниження його честі та гідності, переживанні, поганому настрої від невизначеності майбутнього у зв`язку з кримінальним переслідуванням, тримання під вартою, постійної участі в судових засіданнях понад 7 років, що вимагало додаткових зусиль для відновлення його нормального життєвого стану та значних фінансових витрат.

Незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди в сумі 651 466,66 грн., а відтак, відхиляє доводи відповідачів щодо недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди.

Доводи представника відповідача та представників третіх про те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Посилання представника відповідача та третіх осіб на відсутність доказів протиправної поведінки органу досудового розслідування та прокуратури, а відтак і на відсутність підстав для задоволення позовних вимог на увагу не заслуговують, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення судом виправдувального вироку за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку визначеному положеннями ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та є доказом незаконності дій органів досудового розслідування і завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 та від 22.04.2019 у справі №236/893/17).

Враховуючи вищевикладене, на переконання суду, розмір відшкодування моральної шкоди, визначений в порядку статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є достатнім, справедливим і розумним для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , спричиненої внаслідок необґрунтованого кримінального провадження щодо нього.

Водночас, відхиляючи доводи Державної казначейської служби України про помилковість обраного позивачем способу захисту своїх справ, у зв`язку із неправильним визначенням кола відповідачів, що, поміж іншим, є підставою для відмови у позові, суд відзначає наступне.

27.11.2019 у своїй постанові у справі № 242/4741/16-ц Верховний Суд вирішив виключну правову проблему щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зазначивши що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Отже, зазначення у позові у справі, що розглядається відповідачем Державну казначейську службу України позивач не може бути самостійною підставою для відмови у позові.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно підпункту 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів є основними завданнями Казначейства.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною 2 ст. 5 ЦПК України визначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме: в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 651 466,66 грн..

Стосовно вирішення питання про стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу в сумі 102500 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано: угоду (договір) №55 про надання правничої допомоги адвоката від 30.08.2016 (а.с.64-65, т.1); ордер про надання правничої (правової) допомоги серії СА №1045685 від 30.08.2016 (а.с.154, т.2); додаток до Договору (угоди) №55 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 30.08.2016, укладений 09.01.2025 (а.с.155, т.2); акт приймання-передачі виконаних робіт по наданню професійної правничої допомоги до Договору (Угоди) №55 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 30.06.2026 та додатку №1 до нього від 04.08.2025 (а.с.156, т.2); розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу станом на 04.08.2025 від 04.08.2025 (а.с.157, т.2); квитанцію до прибуткового касового ордеру № 55 від 04.08.2025 про прийняття від ОСОБА_1 коштів в сумі 102500 грн. (а.с.158, т. 2). Відповідно до розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу станом на 04.08.2025 від 04.08.2025, адвокатом Шишкою Р.І., для ОСОБА_1 надано послуги на загальну суму 102500 грн., з розрахунку 41 годин 00 хвилин витраченого часу адвоката з урахуванням вартості години роботи - 2500 гривень.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу з огляду на положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд вважає співмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг, оскільки вони відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Шишки Р.І., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі.

У той же час представниками відповідачів не доведено неспівмірність таких витрат із обсягом наданої допомоги.

Враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, кількість судових засідань, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторін, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання частково в сумі 15000 грн. на користь позивача з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суд зазначає та наголошує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи наведене, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а відповідачем є органи державної влади, позов до яких задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Шишка Руслан Іванович до Держави Україна: в особі Державної Казначейської служби України, треті особи: Черкаська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 651 466,66 грн. шістсот п`ятдесят одну тисячу чотириста шістдесят шість гривень 66 копійок).

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 15000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні найменування сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Державна казначейська служба України, адреса місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд. № 6, м. Київ, 01601; ;

Черкаська обласна прокуратура, адреса місцезнаходження: вул. Шевченка, 286, м. Черкаси, 18010, ;

Головне управління Національної поліції в Черкаській області, адреса місцезнаходження: вул. Смілянська, 57, м. Черкаси, 18036, .

Головуючий І . І . Деревенський