Справа № 159/1897/25 Головуючий у 1 інстанції: Смалюх Р. Я.
Провадження № 22-ц/802/982/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю :

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Ковельського відділу державної виконавчої служби в Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України про скасування арешту грошових коштів, за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син ОСОБА_1 . Вказує, що він, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті сина. Однак, з`ясувалося, що 07.09.2023 Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська прийняв постанову, якою притягнув його сина до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 172-2 КУпАП та наклав на нього стягнення в розмірі 17000 грн.

Під час примусового виконання зазначеної вище постанови державний виконавець Ковельського ВДВС 10.04.2024 у межах виконавчого провадження №73761024 наклав арешт на майно померлого боржника. У зв`язку зі смертю сина виконавче провадження постановою державного виконавця Ковельського ВДВС було закінчено 12.07.2024.

Як на підставу своїх вимог посилається на положення статей 1216-1218 ЦК України, ст. 40, ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», практику Верховного Суду, викладену у постанові ВПВС від 08.11.2019 у справі №643/3614/17 та у постанові від 26.11.2019 у справі №905/386/18.

Тому просив суд скасувати арешт на зазначені вище грошові кошти в розмірі 37 650 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2025 року позов задоволено повністю.

Скасовано арешт грошових коштів у сумі 37 650 грн, які знаходяться на рахунках в АТ КБ«Приватбанк, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.04.2024 у виконавчому провадженні №73761024.

В позові до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з грошових коштів в сумі 37 650 грн відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на користь держави судовий збір у сумі 1211 гривень 20 копійок.

Не погодившись із даним рішенням суду, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в мотивувальній частині, з урахуванням апеляційної скарги Головного управління, а в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити нове, яким у цій частині відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заперечив апеляційну скаргу та просив відмовити в її задоволенні.

Інші учасники справи та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явились, хоча були належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи. З огляду на вимоги ст. 372 ЦПК України колегія суддів доходить висновку про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що існування арешту на успадковані позивачем грошові кошти є протиправним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити, скасувавши арешт грошових коштів в розмірі 37650 грн, а в задоволенні позову до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.09.1982.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 загинув, що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_2 від 05.12.2023 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 25.06.2024.

11.09.2024 року позивачу ОСОБА_1 управлінням соціальної та ветеранської політики Камінь-Каширської РДА видано посвідчення серії НОМЕР_3 про пільги, встановлені йому відповідно до п.5 ч.1 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як члену сім`ї загиблих(померлих) захисників України.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , як батько загиблого ОСОБА_1 , отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошових заощаджень з належними відсотками та компенсаційними виплатами, в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 64069,69 грн , які знаходяться на рахунку НОМЕР_4 ; в АТ «Райффайзен Банк» - у розмірі 8140,46 грн, 0,06 грн, 4921,05 грн.

З копії постанови судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2023 у справі №202/16795/23 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, та накладено на нього штраф у розмірі 17000 грн. У постанові зазначено, що у разі несплати штрафу протягом 15 днів з дня набрання нею законної сили, штраф стягуватиметься у подвійному розмірі в примусовому порядку (ст. 303 КУпАП).

09 січня 2024 року державний виконавець Ковельського ДВС відкрив виконавче провадження № 73761024 з примусового виконання постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023; стягувачем зазначений Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська; сума штрафу вказана - 34000 грн.

Постановою від 09 січня 2024 року у виконавчому провадженні №73761024 державний виконавець Ковельського ДВС прийняв постанову про стягнення виконавчого збору з боржника 3400 грн, а також мінімальні витрати виконавчого провадження в розмірі 250 грн.

Постановою від 10 квітня 2024 року у ВП №73761024 державний виконавець Ковельського ДВС наклав арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, у межах суми звернення стягнення 37 650 грн.

12 липня 2024 року державний виконавець Ковельського ДВС у зв`язку зі смертю боржника прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження №73761024 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 34000 грн при примусовому виконанні постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023.

Однак, у постанові про закінчення виконавчого провадження не зазначено про скасування накладених арештів у межах цього виконавчого провадження.

Довідкою від 11 березня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» повідомило нотаріуса, що у банку на ім`я ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) відкритий рахунок НОМЕР_4 , на якому знаходяться грошові кошти в розмірі 64069,69 грн.

Листом від 06 лютого 2025 року АТ КБ «Приватбанк» повідомило, що частина успадкованих позивачем коштів в розмірі 37 650 грн, які знаходяться на рахунку в банку, арештовані постановою Ковельського ДВС від 10.04.2025, виданою в межах виконавчого провадження №73761024.

Листом від 08 жовтня 2024 року Ковельський ДВС повідомив позивача про його право звернутися в порядку ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» з вимогою про скасування арешту грошових коштів його померлого сина, накладеного у межах виконавчого провадження.

Отже, підставою для звернення позивача із позовом стало накладення державним виконавцем арешту на грошові кошти, які за життя належали його сину та які він успадкував після смерті сина, з посиланням на те, що у зв`язку з наведеним він не може реалізувати своє право власності на успадковані грошові кошти .

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Проте, відповідно до норм ст.1219 ЦК України обов`язки зі сплати накладеного на загиблого ОСОБА_1 штрафу за вчинення ним адміністративного правопорушення не входять до складу спадщини, оскільки нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а тому не можуть бути покладені на позивача як на спадкоємця.

Як установлено судом, позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, до складу якої входять грошові кошти, розміщені в АТ КБ «Приватбанк».

Отже, позивач, прийнявши спадщину та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого сина став власником належних синові коштів, які розміщені в АТ КБ «Приватбанк», у розмірі 37 650,00 грн, арештовані державним виконавцем Ковельської ДВС у межах виконавчого провадження №73761024 про стягнення з померлого ОСОБА_1 штрафу в розмірі 34000 грн при примусовому виконанні постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Згідно зі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: прийняття постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; прийняття постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини першої статті 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зауважував, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Крім того, стаття 1 Першого протоколу покладає на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в справі №203/3435/21 зазначено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом з тим, як зазначав Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21, від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 , відповідачем у справах про зняття арешту, накладеного в межах виконавчого провадження, є боржник або особа, в чиїх інтересах провадилось стягнення та накладено арешт, тобто стягувач .

Таким чином, враховуючи правові підстави позову, а також те, що предметом позову є зняття арешту з майна боржника, який загинув, накладеного в межах виконавчого провадження з виконання постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/16795/23 від 07.09.2023 про накладення штрафу, то саме орган Казначейської служби за місцем знаходження судової установи є тією особою, на рахунки якої мав надійти стягнутий судом штраф, тобто в даному випадку це є Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, взявши до уваги те, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який позбавлений можливості оформити право власності у порядку спадкування, що вказує про порушення його прав та необхідність їх захисту, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення частково позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що наявність нескасованого арешту на майно особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши дані обставини, дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача як спадкоємця після смерті його сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спірні грошові кошти.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді