Провадження № 2/646/5224/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про направлення за підсудністю

21 жовтня 2025 року м.Харків

Суддя Основ`янського районного суду міста Харкова Чорна Б.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг

в с т а н о в и л а:

16 жовтня 2025 року до Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення вартості ненаданих послуг у сумі 8000,00 грн., інфляційні нарахування на суму боргу з 01.07.2024 по 01.10.2025 у сумі 1252,53 грн.; 3% річних у сумі 377,59 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн та сплаченого судового збору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ від 16.10.2025 розгляд визначено на суддю Чорну Б.М.

Під час вирішення питання про можливість прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі судом встановлено наступне.

Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Процесуальним законодавством передбачено наступні види підсудності: загальна (стаття 27 ЦПК України), альтернативна (стаття 28 ЦПК України), підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами (стаття 29 ЦПК України) та виключна (стаття 30 ЦПК України).

Відповідно до ст.27 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом «Про захист прав споживачів». Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Системний аналіз положеньЗакону України «Про захист прав споживачів» доводить, що для того, щоб підсудність справи визначалась за ч.5 ст.28 ЦПК України такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено сааме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду.

Позовна заява не містить відомості, з приводу порушення якого права споживача, передбаченого саме Законом України «Про захист прав споживача», поданий позов та спосіб захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Тлумачення статей 27,28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст.27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (ч.16 ст.28 ЦПК України). Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу.

Право обрання суду, до якого звертається особа за захистом своїх порушених або невизнаних прав, належить саме їй як ініціатору позову, проте обмежується положеннями цивільно-процесуального законодавства, що регулює підсудність спору.

Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на ч.5 ст.28 ЦПК, оскільки її місце реєстрації належить до Основ`янського району м.Харкова.

Однак, суддя враховує, що звернення до Основ`янського районного суду міста Харкова з позовом про стягнення з відповідача у тому числі й моральної шкоди, в порядку ч.5 ст.28 ЦПК України є неможливим та не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до вказаної норми до Основ`янського районного суду міста Харкова, не можуть пред`являтися позови про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суддя не вбачає підстав для застосування положень ст.28 ЦПК України, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила загальної підсудності, передбачені частиною 2 статті 27 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до відповіді № 1902018 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач ФОП ОСОБА_2 має місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з того, що місцезнаходження відповідача відноситься до території Києво-Святошинського районну Київської області, то дана справа є підсудною Києво-Святошинському районному суду Київської області, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Пунктом 1 ч.1 ст.31 ЦПК України, передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013р., вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Пунктом 9 ст.187 ЦПК України визначено, що якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, на підставі частини 9 цієї ж статті, суд надсилає справу за підсудністю в порядку встановленому статтею 31 ЦПК України.

Згідно ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч.1 ст.378 ЦПК України).

Ураховуючи недопустимість порушення правил підсудності, з метою розгляду справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена, суд приходить до висновку про необхідність направити матеріали справи до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Керуючись ст.ст. 27-28, 31, 187, 260, 353 ЦПК України, -

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 27, 31,187,353-354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг - передати на розгляд за територіальною підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Передача справи на розгляд іншого суду за підсудністю здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Б.М.Чорна