К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 759/8407/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/14972/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дзюбенко Олени Василівни на рішення Святошинська районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Ул`яновської О.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 3055 від 15 вересня 2021 року в розмірі 290 897,10 грн., з яких: 212 844,47 грн.- залишок простроченого кредиту; 3,51 грн. - залишок прострочених процентів; 78 049,12 грн. - залишок прострочених комісій.

Позов обгрунтовано тим, що 15 вересня 2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №3055, відповідно до якого кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро», за реквізитами в Договорі.

Згідно з кредитним договором, банк надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: сума/валюта виданого кредиту - 257 365 грн 68 коп.; строк користування кредитом - 60 місяців; кінцева дата погашення кредиту - 15 вересня 2026 року; цільове призначення - споживчі потреби; процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001 % річних; процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість - 56,0 % річних; щомісячна комісія за обслуговування кредиту - з 15.09.2021 по 14.01.2023 - 2,25 % від суми кредиту; з 15.01.2023 по 14.04.2024 - 1,75 % від суми кредиту; з 15.04.2024 по 14.07.2025 - 1,25 % від суми кредиту; з 15.07.2025 по 15.09.2026 - 0,75 %.

Банк на виконання погоджених умов кредитного договору надав позичальнику у строкове користування кредитні кошти, натомість відповідач свої обов'язки за кредитним договором щодо погашення боргу перестав виконувати, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на 31 березня 2025 року становить 290 897,10 грн. з них: 212 844,47 грн. - залишок простроченого кредиту; 3,51 грн.- залишок прострочених відсотків; 78 049,12 грн. - залишок прострочених комісій.

10 лютого 2025 року на адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу від 06 лютого 2025 року про погашення всього боргу із попередженням про подальше вжиття заходів щодо дострокового стягнення заборгованості.

Однак, вимога банку про погашення заборгованості залишилася без відповіді та належного реагування, борг позичальником не погашено.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» суму заборгованості у розмірі 290 897 грн. 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судовий збір у розмірі 3490 грн 76 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дзюбенко О.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що цільове призначення кредиту було на споживчі потреби, тому боргові зобов`язання необхідно вважати спільним сумісним фінансовим зобов`язанням бувшого подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 09 липня 2004 року по 13 лютого 2023 року.

Вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не були враховані висновки суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 203/284/17, від 14 червня 2022 року у справі № 2011/13610/12.

Вказує, що відповідач не визнає в одноосібному порядку стягнення з нього заборгованості та вважає, що якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Тому, відповідно до ст. 50 ЦПК України, просить залучити у справу в якості відповідача - ОСОБА_2 .

В запереченнях на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дзюбенко О.В. зазначає, що суд мав можливість проінформувати позивача про заміну (залучення) до справи ОСОБА_2 . Оскільки позивач не заявив відповідного клопотання про залучення до справи співвідповідача, тому суд повинен був відмовити в задоволенні позову з підстав заявлення позовних вимог не до всіх належних відповідачів. Тому, вважає, що ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року є незаконною та необгрунтованою, а відтак підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник АТ «Банк Кредит Дніпро» - адвокат Іващенко І.О. просить апеляційну скаргу (із запереченнями на ухвалу) залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом враховано всі обставини та подані сторонами докази у справі та ухвалено законне, мотивоване рішення про стягнення суми боргу з ОСОБА_1 на користь банку, яке не може бути скасоване на підставі помилкових міркувань скаржника.

Крім того, зазначає, що враховуючи положення ст. 51 ЦПК України, а також предмет позовної заяви та її підстави, на переконання банку суд першої інстанції при постановленні ухвали від 24.06.2025р. дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача Дзюбенко О.В., оскільки визначення кола відповідачів є виключною прерогативою позивача. Позиція позивач щодо відсутності підстав залучення у справу співвідповідача ОСОБА_2 не змінилася.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Дзюбенко О.В. просила апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду.

Представник АТ «Банк Кредит Дніпро» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належно, тому колегія судді враховуючи ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала можливим провести розгляд справи за відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 15.09.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №3055, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» із змінами і доповненнями, затверджений Банком та розміщений на Офіційному сайті Банку www.creditdnepr.com.ua, та індивідуальної частини, якою є Кредитний договір.

Відповідно до Кредитного договору кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро», за реквізитами у Договорі.

Згідно з Кредитним договором, банк надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: сума/валюта виданого кредиту - 257365 грн 68 коп.; строк користування кредитом - 60 місяців; Кінцева дата погашення кредиту - 15.09.2026р.; цільове призначення - споживчі потреби. процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість: 0,001 % річних; процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість: 56,0 % річних; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 15.09.2021 по 14.01.2023 - 2,25 % від суми кредиту; з 15.01.2023 по 14.04.2024 - 1,75 % від суми кредиту; з 15.04.2024 по 14.07.2025 - 1,25 % від суми кредиту; з 15.07.2025 по 15.09.2026 - 0,75 %, від суми кредиту.

Умовами п. 3.1. Розділу 3 Кредитного договору сторони визначили, що платежі щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюються у вигляді щомісячних платежів, дати погашення та розмір обов`язкового платежу визначені у Розділі 4 цього Кредитного договору.

За умовами п. 5.7. Розділу 5 Кредитного договору, Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами цього Кредитного договору та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором.

15.09.2021 ОСОБА_1 було підписано Заяву_Згоду №469621 про приєднання до універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб АТ «Банк Кредит Дніпро».

15.09.2021 ОСОБА_1 було підписано договір добровільного страхування життя, за умовами якого також підтверджено умови кредитування за Кредитним договором. Предметом Договору страхуванні якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов`язані з життям застрахованої особи. Вигодонабувачем, у разі настання страхового випадку, виступає АТ «Банк Кредит Дніпро».

Згідно розрахунку за Договором №3055 від 15.09.2021 станом на 31.03.2025 та виписок по особовому рахунку за період з 15.09.2021 по 31.03.2025, заборгованість відповідача становить 290897 грн 10 коп., що складається з: 212844 грн 47 коп. - залишок простроченого кредиту; 03 грн 51 коп. - залишок прострочених відсотків; 78 049 грн 12 коп. - залишок прострочених комісій.

АТ «Банк Кредит Дніпро» направив на адресу відповідача листа від 06.02.2025 з вимогою виконати порушене зобов`язання, повністю повернути всю суму кредиту за Кредитним договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у встановленому договором розмірі проте, відповідач став порушувати умови Договору щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим, в останнього виникла прострочена заборгованість по сплаті кредиту та процентів, яка підлягає стягненню.

Такий висновок суду грунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статтей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 638 та частини 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц, від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.

Встановивши, що відповідач прострочив зобов`язання по виконанню умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач має право на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 290 897,10 грн.

Сторони у своїх заявах по суті визнали факт укладення договору, дію презумпції договору та суму боргу визначену до стягнення і апеляційна скарга сторони відповідача не містить доводів щодо незгоди із розміром заборгованості стягнутої судом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що боргові зобов`язання за кредитним договором необхідно вважати спільним сумісним фінансовим зобов`язанням бувшого подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 09 липня 2004 року по 13 лютого 2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України).

Приписами ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї ( постанова Верховного Суду від 01 вересня 2022 року у справі N 245/9244/17).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому, якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя (подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі N 638/18231/15-ц).

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли в обох із подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого з подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Зазначена компенсація може бути стягнута лише в разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6- 801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 712/6574/16-ц.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі № 465/275/16-ц).

Укладення кредитного договору одним з подружжя у період перебування у зареєстрованому шлюбі не призводить до автоматичного визнання боргових зобов`язань за таким договором спільною сумісною власністю подружжя, за умови якщо не буде доведено, що такий договір укладався саме в інтересах сім`ї.

Отже сторона, яка заявляє про наявність такої обставини повинна довести суду належними та достатніми доказами в розумінні ст.77-80 ЦПК України факт укладення кредитного договору в інтересах родини та використання коштів саме з цією метою.

Так, у справі №759/2789/23 постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року, на яку серед іншого посилається сторона відповідача, суд апеляційної інстанції вказав: «Щодо вимог ОСОБА_1 про не розподіл боргових зобов`язань щодо кредитного споживчого договору від 15 вересня 2021 року, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Так, звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_1 надано розрахунок суми дострокового погашення кредиту за договором № від 27 січня 2022 року на суму 25207 грн., рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 з 27 січня 2022 року по 30 січня 2023 року, графік погашення заборгованості та виписка за рахунком за кредитним договором №3055 від 15 вересня 2021 року.

Разом з тим, вказаними доказами не підтверджується, що кредитний договір укладався в інтересах сім`ї і відповідно отримані кошти були використані в інтересах сім`ї. Сам кредитний договір разом з позовом не був наданий.»

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23.07.2024р. та постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2025р. у справі №759/2789/23 було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна в частині боргових зобов`язань перед банком.

Наведені у апеляційній скарзі доводи скаржника на переконання суду зводяться до незгоди із такими рішеннями та мотивуванням цих судових рішень.

Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність, в подібних спорах із урахуванням приписів СК України, в обов`язковому порядку суд повинен встановити факт укладення кредитного договору одним із подружжя в інтересах сім`ї.

ОСОБА_1 як відповідач у справі на підтвердження своїх доводів не надав жодного доказу, зокрема що договір укладено в інтересах сім`ї тощо. Із окремим позовом до суду щодо поділу боргових зобов`язань, у тому числі по завершенню розгляду справи №759/2789/23 не звертався. При цьому подружжя вже розірвало шлюб і здійснило розподіл майна в судовому порядку.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції при ухваленні рішення висновків суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 203/284/17, від 14 червня 2022 року у справі № 2011/13610/12, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у вказаних постановах викладено за інших правовідносин.

Щодо заперечень на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Приписами ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Тобто, процесуальним законом правило про залучення належного відповідача або співвідповідача передбачено для позивача.

В той час як ЦПК України чи законодавством взагалі не передбачено ініціювання відповідачем залучення співвідповідача.

В результаті аналізу обставин та доказів у справі, банк сформував свою позицію та письмово повідомив суду першої інстанції, що вважає вимоги відзиву ОСОБА_1 про залучення у справу співвідповідача ОСОБА_2 безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №308/3162/15-ц; від 21.11.2018 року у справі №127/93/17-ц; від 12.12.2018 року у справі №570/3439/16-ц; від 12.12.2018 року у справі №372/51/16-ц, від 15.05.2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17).

Враховуючи положення ст. 51 ЦПК України, а також предмет позовної заяви та її підстави, суд першої інстанції при постановленні ухвали від 24 червня 2025 року дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача, оскільки визначення кола відповідачів є виключною прерогативою позивача.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дзюбенко Олени Василівни - залишити без задоволення.

Рішення Святошинська районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: