ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/4228/24

провадження № 22-ц/4809/1301/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2025 року у складі головуючого судді Москалик В. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Приходько О. А. 25 жовтня 2013 року і зареєстрований за № 1405, та стягнути із відповідачки на її користь збитки у розмірі вартості квартири АДРЕСА_1 1 335 500 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 своїй сестрі відповідачці ОСОБА_2 .

Дарування вказаної квартири відбулось на підставі домовленості позивачки та відповідачки про розподіл спадкового майна, що останні отримали після смерті своїх батьків: матері ОСОБА_5 та батька ОСОБА_6 .

За життя матері сторін, остання володіла 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про приватизацію виданого Придніпровським районним виконавчим комітетом 15 лютого 1995 року та свідоцтва про право на спадщину після смерті матері (бабусі сторін) ОСОБА_7 .

В свою чергу, позивачці та відповідачці належало по частині квартири на підставі свідоцтва про приватизацію, виданого Придніпровським районним виконавчим комітетом 15 лютого 1995 року.

Батько сторін ОСОБА_6 володів часткою квартири АДРЕСА_2 , а інша частка належала його сестрі ОСОБА_8

10 серпня 2005 року сестра батька сторін ОСОБА_8 подарувала позивачці належну їй частку квартири АДРЕСА_2 . Батько сторін також заповів свою частку у цій квартирі позивачці.

Після смерті батька, ОСОБА_1 прийняла спадщину та стала єдиним власником квартири АДРЕСА_2 .

Після смерті матері сторін в 2009 році позивачка та відповідачка не зареєстрували на себе спадщину, яка складалась із частки квартири АДРЕСА_3 .

Позивачка зазначає, що ОСОБА_2 запропонувала їй обміняти її частку в квартирі АДРЕСА_3 на квартиру померлого батька у м. Олександрія.

Враховуючи, що позивачка постійно проживала в квартирі у м. Черкаси, доглядаючи матір, облаштувала її, зробила ремонт, меблювання, остання погодилась віддати сестрі цілу квартиру в м. Олександрія, не зважаючи на нерівноцінність обміну.

Позивачка зауважує, що зі свого боку виконала домовленості та 25 жовтня 2013 року подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 своїй сестрі.

Відповідачка за їхньою домовленістю мала б оформити спадщину після смерті матері, у вигляді частки в квартирі АДРЕСА_3 , та подарувати позивачці належну їй частку квартири.

Проте, відповідачка, яка почала проживати в подарованій квартирі, постійно ухилялася від виконання домовленостей зі своєї сторони, на неодноразові прохання позивачки щодо звернення до нотаріуса для оформлення квартири в м. Черкаси просила зачекати у зв`язку з сімейними обставинами.

В грудні 2023 року ОСОБА_2 почала вимагати кошти у позивачки за частку в квартирі в м. Черкаси.

12 лютого 2024 року відповідачка зареєструвала на себе частку в квартирі, а в подальшому позивачка дізналася, що ОСОБА_2 також відчужила подаровану їй квартиру в м. Олександрії третім особам, а за виручені кошти придбала квартиру в м. Черкасах.

Позивачка вважає, що відповідачка скористалася її довірою та заволоділа спірною квартирою шляхом обману.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2024 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Судом зазначено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири за адресою: АДРЕСА_4 , доданої до позовної заяви, станом на 25.03.2024 власниками спірного об`єкта нерухомості є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.47-48 том 1).

ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що доводи позивачки є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ніяких шахрайських дій вона не вчиняла.

Так, на теперішній час відповідачці та позивачці належить по 1/2 трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 успадкувала трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , в якій проживала протягом 2006-2009 років зі своєю сім`єю.

Відповідачка вказала, що проживала в м. Черкасах разом з хворою матір`ю ОСОБА_5 , за якою вона доглядала, твердження позивачки про те, що вона доглядала за матір`ю є неправдивими, оскільки вона жила в м. Олександрії. У 2009 році мати померла і ОСОБА_1 переїхала зі своєю сім`єю у квартиру в м. Черкасах, де проживала разом з відповідачкою.

У 2011 році ОСОБА_1 запропонувала відповідачці з сином переїхати до її квартири в м. Олександрії, а потім запропонувала їй постійно проживати у цій квартирі і вирішила подарувати квартиру відповідачці, яка туди переїхала.

ОСОБА_2 вважала, що оскільки ОСОБА_1 успадкувала зазначену квартиру одноособово, а також автомобіль матері, то ці обставини спонукали позивачку подарувати квартиру у м. Олександрії відповідачці, бо так було справедливо.

Стверджує, що ніяких домовленостей щодо її відмови від частини квартири в м. Черкасах на користь позивачки не було і не могло бути, оскільки ніяким чином не можна порівняти вартість квартири в м. Черкаси з вартістю квартири в м. Олександрії, яка в рази дешевша.

Відповідачка зазначає, що мала труднощі з пошуком роботи в м. Олександрії, тому у 2017 році вона повернулася до м. Черкаси і купила там квартиру, оскільки для її сім`ї не було місця для проживання у квартирі, яку вона успадкувала разом з позивачкою.

Також зазначає про те, що позивачка знала і обіцяла допомогти їй з продажем квартири у м. Олександрії, і жодного разу не зверталася до відповідачки з приводу переоформлення на неї своєї частини, при цьому позивачка в період 2014-2023 роки не писала заяв до правоохоронних органів щодо ухиляння відповідачки від таких домовленостей, бо таких домовленостей не було.

Вказує, що до 2023 року відповідачка та позивачка не мали конфліктів, відносини погіршилися після того, як відповідачка стала оформлювати спадщину.

Договір дарування квартири в м. Олександрії був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, нотаріально посвідчений, ніяких зобов`язань ні усно, ні письмово у договорі, у зв`язку з укладенням договору дарування, відповідачка на себе не брала, доводи позивачки є надуманими.

Крім того, посилаючись на ст. ст. 257, 267, 717, 718, 719, 728 ЦК України, відповідачка зазначила, що позов не підлягає задоволенню внаслідок пропуску строку позовної давності (а.с.69-72 том 1).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О.А. 25.10.2013 та зареєстрованого за № 1405, а також стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі вартості квартири АДРЕСА_1 - 1 335 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивачка не довела, що відповідачка навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, а також що договір дарування квартири АДРЕСА_1 був укладений ОСОБА_1 під впливом обману.

Суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір дарування квартири передбачав, зокрема, умови, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється за її доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони розуміють, що за своєю природою договір є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки. Отже, ОСОБА_9 , підписуючи зазначений договір дарування, засвідчила про обізнаність з умовами та правовими наслідками цього договору.

З огляду на те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх необґрунтованістю, відсутні підстави для задоволення заяви відповідачки про застосування позовної давності, оскільки питання про наслідки спливу позовної давності має вирішуватися у випадку доведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Левченко Марина Дмитрівна, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2025 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що показання свідка ОСОБА_10 не спростовують показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , оскільки необізнаність свідка ОСОБА_10 про наявність будь-яких домовленостей між позивачкою та відповідачкою не означає, що таких домовленостей не було.

Позивачка вказала, що згідно показань свідків умисел на заволодіння квартирою у відповідачки виник в той час, коли позивачка перебувала у вразливому психоемоційному стані. Саме на похороні їх спільного батька відповідачка звернулась до третіх осіб (їх тітки та двоюрідної сестри) з проханням сприяти у вмовлянні позивачки подарувати їй спірну квартиру в обмін на частку квартири в Черкасах. Відповідачка скаржилась, що не може більше проживати в Черкасах, тому що має там проблеми і хотіла б поїхати з міста, щоб створити нове життя. Остання навмисно звернулась з таким проханням до тітки, яка являлась рідною сестрою померлого батька, під час його похорону. Про умисел направлений на обман та невиконання зобов`язань за домовленостями про обмін майна свідчить також те, що на момент домовленостей про обмін на нерухоме майно відповідачки був накладений арешт. Позивачка надала до суду докази того, що договір обміну між сторонами на той час вчинити було не можливо, адже виявилось, що на 1/4 частку, що належала відповідачці був накладений арешт в 2010 році (постанова про арешт майна АА963890 від 07 липня 2010 року). Вказаний факт виявився під час звернення до нотаріуса з метою укладення договору міни. Саме тому, сторони в той день за порадою нотаріуса вирішили оформити оспорюваний договір дарування квартири в м. Олександрія, а після зняття арешту з майна ОСОБА_2 оформити дарування 1/2 квартири в м. Черкаси.

Відповідачка на момент домовленостей про обмін майна приховала факт арешту майна, яке вона повинна була передати позивачці. В подальшому, в приміщені нотаріальної контори запевнила позивачку, що неважливо яким договором буде оформлена їх домовленість, вона зніме арешт і вони так само оформлять договір дарування на її частку.

Так, продовжуючи свій умисел на заволодіння майном шляхом обману, відповідачка не вчинила жодних дій щодо припинення процесу переходу їй у власність квартири за оспорюваним правочином.

Зазначена бездіяльність відповідачки та факт виявлення сторонами арешту на майно, що підлягало обміну між ними в день оформлення договору дарування, свідчить про наявність умислу у відповідачки на невиконання взятих на себе зобов`язань саме на день вчинення правочину. Відповідачка усвідомлювала, що в цей день її майно не зможе перейти у власність позивачки та не вчинила жодних дій щодо зняття арешту. Вже після оформлення договору дарування відповідачка повідомила, що не має коштів на сплату боргу. В подальшому, позивачка сама сплатила суму коштів за борговими зобов`язаннями відповідачки, для того, щоб зняти арешт.

ОСОБА_1 зазначила, що тривала бездіяльність відповідачки (протягом 15 років) щодо оформлення свого майна в м. Черкаси для передачі його у власність позивачки, очевидно свідчить про наявність умислу на обман, саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Зокрема, про наявність умислу на обман на день вчинення договору дарування, свідчить також те, що оформлення своїх майнових прав на частку квартири в Черкасах, відповідачка здійснила лише після продажу подарованої їй квартири.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Про відсутність волі позивачки на дарування квартири відповідачці, пояснили свідки, під впливом зокрема яких, остання погодилась на вчинення оспорюваного правочину. Також те, що позивачка отримала у спадщину від батька цю квартиру, виконала в ній повністю ремонт, встановила побутову техніку. Тобто, будь яких підстав для безоплатного дарування цього нерухомого майна відповідачці не було.

Вказала, що в судовому засіданні відповідачка не спростувала існування вказаних домовленостей. Зокрема поведінка та показання відповідачки у судовому засіданні, а саме повне заперечення будь-яких домовленостей, що були встановлені судом, свідчать про обман з її боку.

Зокрема, відповідачка не змогла надати будь-яких пояснень, з приводу отримання нею безоплатно у подарунок вартісного майна від позивачки.

Крім того, заперечуючи обставини встановлені судом, свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_11 не задала жодного запитання. Тобто, умисел на обман на момент вчинення правочину підтверджується послідовними діями відповідачки:

- приховала факт перебування свого майна під арештом;

- не вчиняла дій для скасування арешту;

- не припинила процес переходу їй у власність квартири після виявлення факту позивачкою арешту майна;

- після оформлення договору дарування повідомила позивачці, що не має коштів на сплату боргу для зняття арешту;

- після сплати боргу та зняття арешту самою позивачкою, ухилялась від отримання свідоцтва на спадщину для передання свого майна у власність позивачки;

- відчужила третім особам подаровану квартиру;

- лише після відчуження подарованої квартири, оформила свідоцтво на спадщину на частину квартири в м. Черкаси.

Обман в цьому випадку полягав у свідомому приховуванні відповідачкою наміру не виконувати домовленість щодо передачі своєї частки квартири у м. Черкаси, яка була умовою для отримання у власність квартири в м. Олександрія.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 заперечила щодо доводів та вимог апеляційної скарги. Вказала, що доводи позивачки, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими. Зазначила, що суд першої інстанції не встановлював у своєму рішенні факт наявності домовленості між нею та позивачкою щодо обміну нерухомим майном на момент укладення договору дарування. Також суд не визнавав доведеним факт укладення договору дарування лише за попередньою домовленістю сторін про обмін нерухомим майном (а.с.38-46 том 1).

У відзиві на апеляційну скаргу треті особи у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування зазначали, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції є законним, прийняте на підставі повного з`ясування всіх обставин справи. Підписуючи договір дарування, ОСОБА_1 підтвердила, що обізнана з умовами та правовими наслідками цього договору, а тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог (а.с.60-62 том 2).

21 липня 2025 року до Кропивницького апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Фатовенко О. О. про стягнення із позивачки на їхню користь витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн (а.с.69-70 том 2).

Щодо участі в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції учасників справи.

Треті особи у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (а.с.98-99 том 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивачки адвоката Левченко М. Д.., представника відповідача адвоката Дмитрика С. В., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 , як дарувальник, та ОСОБА_12 , як обдаровуваний, уклали договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1405.

За умовами вказаного договору дарувальник передав належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у власність обдаровуваному безоплатно, а обдаровуваний прийняв в дар цю квартиру (п. 1 договору дарування).

Згідно з п. 9 цього договору дарування дарувальник та обдаровуваний підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, що вони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється за її доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони розуміють, що за своєю природою договір є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Право власності на квартиру переходить до обдаровуваного з моменту передачі дарувальником і прийняття обдаровуваним дарунка, про що буде свідчити одержання обдаровуваним цього договору після його нотаріального посвідчення (п. 13 договору).

Положеннями п. п. 16, 17 зазначеного договору дарування сторони узгодили, що підписання цього договору буде свідчити про те, що цей договір дарувальник і обдаровуваний прочитали особисто, зміст цього документа їм зрозумілий і відповідає їхній волі, а предмет дарування - квартира АДРЕСА_1 фактично прийнята обдаровуваним. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи (а.с.99-100 том 1).

30 травня 2019 року ОСОБА_13 , як продавець, передала за договором купівлі-продажу квартири у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як покупцям, у спільну часткову власність, по 1/2 частці кожному, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу О. М. Приходько та зареєстрований в реєстрі за № 552.

Пунктом 4 договору визначено, що продаж за домовленістю сторін вчинюється за 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, які продавець одержав повністю до укладення цього договору (по 50 000 грн від кожного з покупців) (а.с.145-148 том 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

20 березня 2024 року ОСОБА_1 подала до Черкаського районного управління поліції в Черкаській області із заявою про кримінальне правопорушення в порядку ст. 214 КПК України. У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначила, що в кінці 2023 року до неї почав телефонувати невідомий чоловік, який представлявся юристом її сестри ОСОБА_2 та вимагав надати документи на квартиру АДРЕСА_7 . В подальшому, він та сестра, почали писати їй у Viber з погрозами продати частину квартири в м. Черкаси, вимагали з неї кошти за половину квартири, або погрожували заселити до її сім`ї інших людей (а.с.26 том 1).

Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 , яка є рідною тіткою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та ОСОБА_11 , яка є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надали показання, згідно з якими відповідачка ОСОБА_2 на похоронах батька ОСОБА_6 сама запропонувала їм поговорити з сестрою - ОСОБА_1 про те, щоб ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру у м. Олександрії, а натомість ОСОБА_2 готова була оформити належну їй частку квартири в м. Черкасах на ОСОБА_1 . Для того, щоб укласти договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приїхали до м. Олександрії. Також за показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 сестри ОСОБА_1 і ОСОБА_2 напередодні укладення договору дарування квартири 25.10.2013 в присутності зазначених свідків обговорювали, що ОСОБА_1 подарує належну їй квартиру в м. Олександрії ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 натомість подарує ОСОБА_1 належну їй частку квартири в м. Черкасах.

Свідок ОСОБА_8 також повідомила, що вона особисто супроводжувала сестер ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до приватного нотаріуса в день укладення договору дарування квартири в м. Олександрії і була обізнана щодо домовленості між сестрами про те, що ОСОБА_1 подарує належну їй квартиру в м. Олександрії ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 натомість "перепише" на ОСОБА_1 належну їй частку квартири в м. Черкасах.

Свідок ОСОБА_10 , який є чоловіком ОСОБА_2 , надав показання, що він ніколи не чув від дружини ОСОБА_2 та її родичів про те, що ОСОБА_2 обіцяла подарувати сестрі ОСОБА_1 належну їй частку квартири в м. Черкасах.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала, що спірний договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріально 25 жовтня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 1405, був укладений позивачкою під впливом обману, оскільки ОСОБА_2 станом на момент укладення зазначеного договору не мала наміру в подальшому дарувати належну їй 1/2 частку квартири в м. Черкасах ОСОБА_1 , хоча обіцяла це в обмін на те, що ОСОБА_1 подарує відповідачці вказану квартиру в м. Олександрії.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виснував, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність у відповідачки станом на момент укладення оспорюваного договору дарування умислу на обман ОСОБА_8 , а саме, що ОСОБА_2 навмисно пообіцяла подарувати ОСОБА_1 належну їй 1/2 частку квартири у м. Черкасах для того, щоб ОСОБА_1 погодилася подарувати ОСОБА_2 квартиру у м. Олександрії та укласти оспорюваний договір дарування.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по- друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У справі, що переглядається:

25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 , як дарувальник, та ОСОБА_12 , як обдаровуваний, уклали договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1405.

За умовами вказаного договору дарувальник передав належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у власність обдаровуваному безоплатно, а обдаровуваний прийняв в дар цю квартиру (п. 1 договору дарування).

Згідно з п. 9 цього договору дарування дарувальник та обдаровуваний підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, що вони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється за її доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони розуміють, що за своєю природою договір є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Право власності на квартиру переходить до обдаровуваного з моменту передачі дарувальником і прийняття обдаровуваним дарунка, про що буде свідчити одержання обдаровуваним цього договору після його нотаріального посвідчення (п. 13 договору).

Пунктами 16, 17 зазначеного договору дарування сторони узгодили, що підписання цього договору буде свідчити про те, що цей договір дарувальник і обдаровуваний прочитали особисто, зміст цього документа їм зрозумілий і відповідає їхній волі, а предмет дарування - квартира АДРЕСА_1 фактично прийнята обдаровуваним. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи (а.с.99-100 том 1).

Аналізуючи умови оспорюваного договору дарування, колегія суддів не встановила підстав для визнання його недійсним, зокрема умовами договору визначено, що дарувальник підтвердив, що дарування здійснюється за її доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони розуміють, що за своєю природою договір є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Оспорюваний договір дарування квартири не містить жодних застережень чи зобов`язань з боку, як дарувальника, так і обдаровуваної.

Будь-які докази щодо вчинення відносно позивачки обману, зокрема, що між нею та відповідачкою була домовленість щодо дарування, зокрема, що ОСОБА_2 навмисно пообіцяла подарувати ОСОБА_1 належну їй 1/2 частку квартири у м. Черкасах для того, щоб ОСОБА_1 погодилася подарувати ОСОБА_2 квартиру у м. Олександрії та укласти оспорюваний договір дарування, у матеріалах справи відсутні.

На виконання оспорюваного договору дарування відповідачці було передано майно, що підтверджено самим договором дарування.

Доводи позивачки про те, що відповідачка мала умисел на обман на момент вчинення правочину, зокрема в тому, що приховала факт перебування свого майна під арештом, не вчиняла дій для скасування арешту, не припинила процес переходу їй у власність квартири після виявлення факту позивачкою арешту майна та ін., не заслуговують на увагу та не впливають на висновки суду щодо відсутні підстав для задоволення позовних вимог.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами у справі були договірні відносини, зокрема щодо укладення договорів обміну квартир.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування квартири вчинений внаслідок обману, помилки щодо природи правочину, а також неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення позивача.

Позивачка не довела, які саме положення договору є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договору.

Наступна зміна рішення позивачки або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність обману (помилки) позивачки щодо правової природи вчиненого правочину станом на момент його укладення. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достовірними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку порядку укладення оспорюваного правочину та з урахуванням загальних принципів цивільного судочинства дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з підстав його укладення під впливом обману.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Щодо заяви третіх осіб у справі про стягнення із позивачки на їх користь витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до Кропивницького апеляційного суду клопотання, в якому просили стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 понесені витрати на правову допомогу у сумі 5 000 грн.

Відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України докази витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

Заявники не пропустили процесуальний строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у зв`язку з переглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, заявники надали:

- копію договору № 02/10 про надання правничої (правової) допомоги, укладений 02 жовтня 2024 року між адвокатом Фатовенком О. О. та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ;

- ордер про надання правничої допомоги серії ВА №11201, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги №02/10 від 02 жовтня 2024 року на представництво інтересів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокатом Фатовенком О. О. у Кропивницькому апеляційному суді;

- детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги по справі №398/4228/24 на стадії апеляційного провадження (розгляд справи за апеляційною скаргою на рішення Олександрійського міськрайонного суду від 20 травня 2025 року), консультація (30 хв.) 500 грн; вивчення матеріалів, вимог апеляційної скарги (30 хв.) 500 грн; складання та направлення відзиву на апеляційну скаргу 4 000 грн;

- акт виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги №2/10 від 02 жовтня 2024 року, складений 17 липня 2025 року та підписаний ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та адвокатом Фатовенком О. О.;

- рахунок фактуру №17/07 від 17 липня 2025 року;

- платіжну інструкцію, в якій платником зазначена ОСОБА_3 про перерахування ОСОБА_16 5 000 грн, призначення платежу оплата за послуги адвоката згідно рахунку 17/07 від 17 липня 2025 року (а.с.71-77 том 2).

Пунктом 3 договору про надання правової допомоги визначено, що за надання правової допомоги за цим договором, клієнт зобов`язаний виплатити адвокату:

-гонорар та вартість інших виконаних адвокатом робіт, що розраховуються згідно Додатку №1 до договору та оплачується клієнтом на підставі акту виконаних робіт (додаток №2) та відповідного рахунку, протягом 5 днів з моменту його отримання;

-гонорар за успіх (грошова винагорода), сума якого встановлюється в додатках до даного договору. Гонорар сплачується клієнтом у готівковому чи безготівковому порядку на підставі відповідного рахунку.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що в суді апеляційної інстанції представник третіх осіб у справі подав відзив на апеляційну скаргу (а. с.60-62 том 2).

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 10 жовтня 2023 року у справі № 316/1456/20, від 01 листопада 2023 року у справі № 205/7293/19, від 20 грудня 2023 року у справі № 753/2677/21, від 24 квітня 2024 року у справі № 756/11019/22).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Позивачка до апеляційного суду із клопотанням про зменшення розміру витрат третіх осіб на правничу допомогу не зверталась.

Вирішуючи питання щодо стягнення із позивачки на користь третіх осіб витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що такі витрати підлягають стягненню виключно на користь ОСОБА_3 , оскільки вона здійснила оплату за надані адвокатом послуги, що підтверджується платіжною інструкцією від 17 липня 2025 року (а.с.77 том 2).

Урахувавши докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт, реального часу, необхідного для виконання таких послуг, прийнявши до уваги те, що позивачка своїх заперечень не надала, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Левченко Марина Дмитрівна, залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 16.10.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник