_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3782/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Петрової А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Моторного транспортного страхового бюро України, треті особи Акціонерне товариство «СК «АРКС» та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди та регламентної виплати,

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій представник позивача просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 294 704 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; стягнути з Моторного Транспортного Страхового Бюро України на користь ОСОБА_1 регламентну виплату у розмірі 160 000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що Постановою Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2025 року по справі № 947/2084/25 визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України. 25 лютого 2025 р. постанова набрала законної сили. Зазначає, що позивач є потерпілим від адміністративного правопорушення, яке скоєно ОСОБА_4 . Власником автомобілю Nissan Lеаf державний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , яка на законних підставах передала право керування цим автомобілем позивачу. Зазначає, що відповідно до висновку № 6513 експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу NISSAN LEAF, реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, складеного 29 грудня 2024 року вартість відновлювального ремонту автомобіля NISSANLEAF, пошкодженого внаслідок ДТП, станом на 30 листопада 2024 року складає: 694 704,60 грн.; вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля NISSAN LEAF, пошкодженого внаслідок ДТП, станом на 30 листопада 2024 року складає: 423 799,71 грн. Стверджує, що 05 лютого 2025 р. дружина відповідача ОСОБА_5 від імені відповідача передала позивачу часткову компенсацію нанесеної матеріальної шкоди у розмірі 240 000 грн., про що позивачем видано розписку. Зазначає, що відшкодуванню підлягає різниця між вартістю відновлювального ремонту, встановленого висновками експертизи, страховим відшкодуванням від страхувальника МТСБУ, та фактично відшкодованим відповідачем 160 000 грн. Моторним транспортним бюро України, як страхувальником; 294 704 грн. (694 704,60 160 000 240 000) ОСОБА_2 , як винною особою, яка частково відшкодувала шкоду. Зазначає, що також діями відповідача позивачу спричинена і моральна шкода, яку він оцінює у 20 000 грн., що полягає у необхідності додаткових зусиль на ремонт автомобілю, зміну укладу життя, що пов`язано із неможливістю користування автомобілем до завершення його ремонту. Визначаючи розмір моральної шкоди позивач виходив з принципів справедливості, розумності та достатності. Відшкодування моральної шкоди не входить в обов`язок страховика, тому така компенсація стягується тільки із винної особи.

З огляду на викладене, представник позивача звертається із цим позовом до суду та просить задовольнити його вимоги.

Ухвалою судді від 05.06.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено справу для розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін на 10.07.2025 року на 14.00 год.

10.06.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача Моторного транспортного страхового бюро України Панасюка Олега Миколайовича надійшов Відзив на позовну заяву, в якому він зазначав, що в МТСБУ відсутні законні підстави здійснення регламентної виплати на користь позивача, оскільки спричинена шкода в повній мірі може бути задоволена на підставі наявних договорів страхування. Величина не компенсованої шкоди за договорами інших видів страхування відсутня. Тому просив відмовити повністю в задоволені позовних вимогах до Моторного (транспортного) страхового бюро України.

У зв`язку з неявкою відповідачів та третіх осіб у судове засідання, призначене на 10.07.2025 року на 14.00 год., розгляд справи було відкладено до 07.08.2025 року до 10.15 год.

04.08.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 Судакова Валерія Валерійовича надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі.

За клопотанням представника позивача, судове засідання, призначене на 07.08.2025 року до 10.15 год. було відкладено до 20.10.2025 року до 10.30 год.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, 16.10.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_6 надійшла заява, в якій він просив здійснювати розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Судова кореспонденція, скерована на ім`я ОСОБА_2 повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Клопотання про відкладення справи до суду від відповідача не надходили. Відзив на позовну заяву відповідач не надав.

Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Представник відповідача Моторного транспортного страхового бюро України у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав Відзив на позовну заяву.

Представник третьої особи Акціонерного товариства «СК «АРКС» та третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши докази та матеріали справи, суд доходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 листопада 2024 року о 23:50 годин на проспекті Н. Сотні, 4-Б в м. Одесі, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Toyota, державний номер НОМЕР_3 , порушив вимоги п. 13.1 «Правил дорожнього руху України», не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Nissan Lеаf державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . Недотримався безпечного бокового інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем Audi А4 державний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_7 . Від дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2025 року по справі № 947/2084/25 визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України. 25 лютого 2025 р. постанова набрала законної сили.

ОСОБА_1 є потерпілим від адміністративного правопорушення, яке вчинено ОСОБА_2 . Власником автомобілю Nissan Lеаf державний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , яка на законних підставах передала право керування цим автомобілем ОСОБА_1 .

За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до висновку № 6513 експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу NISSAN LEAF, реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, складеного 29 грудня 2024 року: вартість відновлювального ремонту автомобіля NISSANLEAF, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2020 р. в., пошкодженого внаслідок ДТП, станом на 30 листопада 2024 року складає: 694 704,60 грн.; вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля NISSAN LEAF, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2020 р.в., пошкодженого внаслідок ДТП, станом на 30 листопада 2024 року складає: 423 799,71 грн.

05 лютого 2025 року дружина відповідача ОСОБА_5 від імені відповідача передала позивачу часткову компенсацію нанесеної матеріальної шкоди у розмірі 240 000 грн., про що позивачем видано розписку.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

На день скоєння ДТП, цивільна відповідальність відповідача, як володільця колісного транспортного засобу не була застрахована.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України дозволяється використання виключно забезпечених транспортних засобів. Транспортний засіб має бути забезпеченим до початку його використання у дорожньому русі на вулично-дорожній мережі загального користування на території України.

Особою, відповідальною за укладення внутрішнього договору страхування щодо незабезпеченого транспортного засобу, є: особа, за якою в Україні зареєстровано транспортний засіб. Особи, зазначені у цій частині, зобов`язані укласти внутрішній договір страхування з дотриманням таких строків: не пізніше дня реєстрації транспортного засобу у встановленому порядку якщо транспортний засіб є незабезпеченим.

Відповідно до частини першої, третьої ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в межах страхової суми відповідно до цього Закону. Страхові (регламентні) виплати за внутрішнім договором страхування, крім регламентних виплат, що здійснюються МТСБУ відповідно до пунктів 1-3 і 5 частини першої статті 43 цього Закону, обмежуються страховими сумами, встановленими відповідно до законодавства на день укладення такого договору. Регламентна виплата, що здійснюється МТСБУ відповідно до пунктів 1-3 і 5 частини першої статті 43 цього Закону, обмежується страховими сумами, встановленими відповідно до законодавства на день настання страхового випадку.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснює регламентну виплату на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди на території України: транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та майну, яке перебувало в ньому». Розмір регламентних виплат МТСБУ у випадку ДТП, що сталися у 2024 році за шкоду, завдану майну складає 160 000 грн.

Про страхову подію повідомлено МТСБУ, відкрито страхову справу № 115988.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник Моторного транспортного бюро України зазначав, що за повідомленням позивача, між ОСОБА_1 та АТ СК «АРКС» укладено 03.10.2024 Договір № 34720Га4о добровільного страхування наземного транспортного засобу марки «NISSAN» державний номерний знак НОМЕР_2 . Страхова сума 250 000,00 грн. Стверджував, що станом на дату ДТП, за умовами договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхова сума за шкоду, заподіяну пошкодженням транспортного засобу складала 160 000,00 грн., яка також менша за страхову суму (250 000,00 грн.) визначену умовами договору добровільного страхування № 34720Га4о від 01.10.2024 року.

Однак, матеріали справи місять лист від 10.07.2025 року №9506/18цв, згідно якого третя особа Акціонерне товариство «СК «АРКС» повідомила позивача про те, що Договір страхування наземного транспорту «МініКАСКО» 34720Га4о від 03 жовтня 2024 р. не укладений, тому відсутні підстави для здійснення страхових виплат позивачу.

Таким чином, відшкодуванню підлягає: 160 000 грн. МТСБУ, як страхувальником; 294 704 грн. (694 704,60 160 000 240 000) ОСОБА_2 , як винною особою, яка частково відшкодувала шкоду.

У Постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15, провадження № 61-38365св18, зазначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

У Постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 522/15636/16-ц, провадження 61-1819св17, зазначено, що «якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, суд апеляційної інстанції правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу».

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з цим, положеннями ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.ст. 81, 89 ЦПК України).

Положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 294 704 грн. та стягнення з Моторного Транспортного Страхового Бюро України на користь ОСОБА_1 регламентної виплати у розмірі 160 000 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, при цьому моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» регламентовано, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди.

В Постанові від 09 листопада 2022 року по справі №212/7628/21 Верховний Суд зазначив, що розмір відшкодування є предметом доказування, а отже, позивач має довести суду, що пропонований ним розмір компенсації відповідає його стражданням.

Позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами зазначених обставин, не надано жодної довідки лікаря, будь-яких інших доказів, що свідчить про недоведеність позивачем розміру заявленої до стягнення моральної шкоди у сумі 20 000 гривень, не доведено причинного зв`язку між діями ОСОБА_2 та заявленою моральною шкодою.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки вина відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди не доведена в судовому засіданні.

У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 3637,50 гривень (за 95,79% задоволених позовних вимог).

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у сумі 2357,50 гривень, та з Моторного транспортного стахового бюро України на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у сумі 1279,90 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188, 1194 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 15, 16, 76-80, 82, 89, 141, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Моторного транспортного стахового бюро України, треті особи Акціонерне товариство «СК «АРКС» та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди та регламентної виплати, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 , матеріальну шкоду у розмірі 294 704 гривень.

Стягнути з Моторного транспортного страхового бюро України, , адреса: м. Одеса, бульвар Русанівський, 8, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 , регламентну виплату у розмірі 160 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 , сплачений при поданні позову судовий збір у сумі 2357,50 гривень.

Стягнути з Моторного транспортного страхового бюро України, , адреса: м. Одеса, бульвар Русанівський, 8, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 , сплачений при поданні позову судовий збір у сумі 1279,90 гривень.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко