Справа № 367/8985/25
Провадження №2/367/5882/2025
УХВАЛА

Іменем України

16 жовтня 2025 року суддя Ірпінського міського суду Київської області Шестопалова Я.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню та стягнення аліментів,-

встановив :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Капалкіну І.О., звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить: припинити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (колишне прізвище ОСОБА_4 ), аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дітей, стягнутих на підставі Судового наказу Ірпінського міського суду Київської області від 11.09.2019 р. у справі №367/5212/19; визнати таким, що не підлягає виконанню Судовий наказ Ірпінського міського суду Київської області від 11.09.2019 р. у справі №367/5212/19; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (колишнє прізвище ОСОБА_4 ), аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Суддя, вивчивши позовну заяву та додані до неї документи, дійшов такого висновку.

Суддею встановлено, що предметом спору є аліменти, які стягуються з відповідача на підставі судового наказу, виданого Ірпінським міським судом Київської області від 11.09.2019 року у справі №367/5212/19. Судовий наказ видано на підставі п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

У відповідності до ч. 3 ст. 167 ЦПК України судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до ч.1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом, в тому числі за результатами розгляду вимог про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та вимог про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ці вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У разі відсутності підстав для відмови у видачі судового наказу, суд видає судовий наказ в якому відповідно до п.7 ч.1 ст. 168 ЦПК України суд зазначає, що не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Враховуючи, що розгляд вимог заявника в порядку наказного провадження здійснюється без судового засідання і повідомлення заявника і боржника, законом визначені процесуальні гарантії забезпечення прав учасників провадження, передбачені ст.ст. 169-173 ЦПК України.

Частиною першою статті 173 ЦПК України передбачено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За загальним правилом ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої ст. 161 ЦПК України, тобто крім випадків видачі судового наказу за вимогами про стягнення аліментів.

Частини 7 та 8 статті 170 ЦПК України визначають, що у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Тобто, законодавством України не передбачено право особи, з якої стягуються аліменти, звертатись до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про припинення стягнення аліментів, призначених на підставі виданого суддею судового наказу. Така особа має право на подачу позову лише про зменшення розміру аліментів. Відповідно, законодавством України не передбачено право звернення з позовом в порядку цивільного судочинства про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

В разі, якщо особа, з якої стягуються аліменти на підставі судового наказу, виданого у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, не згідна з тим, що з неї стягуються аліменти, має право лише на звернення з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3розділу V цього Кодексу.

Тобто, позовні вимоги про припинення стягнення аліментів та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами позовного провадження.

Крім того, одночасно з позовними вимогами про припинення стягнення аліментів та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, позивач ОСОБА_1 заявляє вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу).

Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Як встановлено судом, Судовим наказом Ірпінського міського суду Київської області від 11.09.2019 року у справі №367/5212/19 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку починаючи з 03.07.2019 року і до досягнення дітьми повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно.

Згідно вимог ЦПК України, судовий наказ про стягнення аліментів скасуванню не підлягає і набирає законної сили з моменту його винесення.

З наведеного вбачається, що позивач звертається до суду для повторного стягнення з того самого боржника на користь того самого стягувача аліментів.

При цьому, слід зазначити, що позивачем заявлена вимога, за якою позивач просить суд стягнути з самого себе на користь відповідачки аліменти на утримання спільної дитини, тобто фактично, заявляє вимогу до самого себе.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Відповідно, позовна вимога про стягнення аліментів з батька дитини на користь матері дитини в той час, коли вже наявне судове рішення у виді судового наказу про стягнення аліментів з батька дитини на користь матері дитини, також не підлягає розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Також, суд вважає, що позивачем було порушено правила об`єднання позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Порушенням правила об`єднання вимог, є об`єднання неоднорідних вимог, тобто таких, які не пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

За приписами ч. 2 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач об`єднав кілька вимог, що підлягають розгляду в порядку позовного та наказного провадження. Так, позовні вимоги про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню розглядаються виключно в порядку наказного провадження за статтею 173 ЦПК України. В той час як позовна вимога про стягнення аліментів може бути розглянута як в наказному, так і в позовному провадженні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 2 ст. 186 ЦПК України, про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала.

Відповідно до ч. 3 ст. 186 ЦПК України, до ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Згідно ч. 4 ст. 186 ЦПК України, ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню та стягнення аліментів, слід відмовити у зв`язку з неможливістю його розгляду в порядку позовного провадження.

Водночас, суд звертає увагу позивача, що він має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, або із заявою про перегляд судового наказу може за нововиявленими обставинами.

При подачі до суду позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розмір у позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою(клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Крім цього в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснює, що статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору (статті 214,215 ЦПК України). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом України «Про судовий збір»); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ.

Пунктом 44 вказаної Постанови передбачено, що питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов`язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи.

З огляду на викладене, чинним законодавством передбачено повернення судового збору у разі відмови у відкритті провадження по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе повернути позивачу сплачений судовий збір по справі у розмірі 2422,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186, ст. ст. 260-261, 353 ЦПК України,-

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню та стягнення аліментів.

Роз`яснити позивачу його право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, або із заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , сплачений судовий збір за платіжною інструкціє № 0.0..1 від 30.07.2025 року, у сумі 2422,00 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 00 копійок).

Копію ухвали направити позивачу для відома.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Я.В. Шестопалова