КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3374/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скаргиОСОБА_1 , Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , подану адвокатом Ярошенко Олесею Миколаївною, на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 09 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_3 , особи дії яких оскаржуються: начальник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калініченко Олександра Максимівна, боржник: ОСОБА_2 , заінтересовані особи: державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречаний Роман Олександрович, державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренко Ольга Володимирівна, державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кондратюк Дар`я Петрівна,

В С Т А Н О В И В :

Скаржник звернувся до суду із скаргою на дії начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі за текстом - Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ)) Біляєва Б.Є. та державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Калініченко О.М.

Скаргу обґрунтовує тим, що на виконанні у Дніпровському ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали про забезпечення позову 755/20287/21 від 30.06.2023 Дніпровського районного суду міста Києва про визначення часу спілкування ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаціного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.

За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_2.

26 червня 2024 року ОСОБА_3 отримав постанову начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є. про результати перевірки виконавчого провадження від 18.06.2023, згідно резолютивної частини якої визнано дії державних виконавців Відділу Гречаного Р.О., Федоренко О.В., Кондратюк Д.П. та Калініченко О.М. такими, що вчинені із порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Скасовано заходи примусового виконання у вигляді тимчасових обмежень, штрафів, арештів, обтяжень та розшуку боржника, винесені в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_1 від 29.02.2024 року винесену державним виконавцем Відділу Кондратюк Д.П.

Зобов`язано старшого державного виконавця Відділу Калініченко О.М. привести у відповідність до Закону України «Про виконавче провадження» матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1.

На виконання вказаної постанови начальника ВДВС Державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Калініченко О.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 19.06.2024.

Як вбачається із мотивувальної частини вказаною постанови, підставою для її винесення державним виконавцем вказано ніби то виконання рішення суду, ніякої нормативною підстави чи постанови начальника ВДВС не вказано.

Оскільки начальником Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєвим Б.Є. про результати перевірки виконавчого провадження від 18.06.2023, прийнято процесуальне рішення, яке не передбачено ані положеннями ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ані розділом XII Інструкції, під час проведення перевірок законності виконавчого провадження щодо прийнятого державним виконавцем рішення, тому таке процесуальне рішення є неправомірним.

Постанова Державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Калініченко О.М. про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 19.06.2024, підлягає скасуванню, оскільки як вбачається із змісту оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2024 року, правовою підставою для її винесення взагалі нічого не вказано, а фактичним обґрунтуванням є: Постанова керівника відділу про результати перевірки виконавчого провадження НОМЕР_1 від 18.06.2024.

Водночас, постанова начальника відділу державної виконавчої служби про результати перевірки виконавчого провадження НОМЕР_1 від 18.06.2024 не містить ніяких рішень про визнання дій державних виконавців неправомірними чи спонукання до вчинення дій.

У зв`язку з чим, державний виконавець ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Калініченко О.М. про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 19.06.2024 без достатньої правової підстави, що визначена Законом №1404.

Отже, державний виконавець діяв не у спосіб, передбачений законом, а тому прийняте ним процесуальне рішення є неправомірним і підлягає скасуванню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року скаргу стягувача Манацкова М.О. задоволено частково

Визнано постанову державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калініченко О.М. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 19.06.2024 року неправомірною.

Скасовано постанову державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калініченко О.М. Максимівна про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 19.06.2024 року.

В решті скарги відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду в частині відмови в задоволенні скарги на дії начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є., ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить визнати підстави заявленого скаржником відводу судді першої інстанції обґрунтованими.

Ухвалити нове рішення, яким:

Визнати постанову Начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Біляєва Бориса Євгеновича про результати перевірки виконавчого провадження від 18.06.2024 неправомірною та скасувати її.

Зобов`язати державного виконавця Калініченко О.М. Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відновити скасовані заходи примусового виконання рішення суду у вигляді тимчасових обмежень, штрафів, арештів, обтяжень та розшуку боржника, винесених в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 при виконанні ухвали про забезпечення позову №755/20287/21 від "30" червня 2023р.

Змінити мотивування підстав скасування та визнання неправомірною постанови Державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Калініченко Олександри Максимівни про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 19.06.2024 року зазначених в ухвалі Дніпровського районного суду м.Києва №:755/12516/24 від 09 жовтня 2024 року у відповідності до застосування ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд першої інстанції не надав належну оцінку тому факту, що окрім статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець має керуватися Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року. А саме п. 5 та п. 9 розділу IX (Виконання рішень немайнового характеру) даної інструкції.

В процесі перевірки виконання ухвали № 755/20287/21 Дніпровського районного суду міста Києва від 30.06.2023, державним виконавцем складалися акти державного виконавця щодо не виконання рішення суду боржником. Так з 17.07.2023 року по 17.06.2024 року керуючись Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено 140 постанов про накладення штрафу за невиконання рішення суду, відповідно до статті 64 і Закону України «Про виконавче провадження» та п. 9 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень.

З огляду на вищевикладене слід дійти висновків, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та не надав належної оцінки тим фактам, що примусове виконання ухвали № 755/20287/21 Дніпровського районного суду міста Києва від 30.06.2023 в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 вже проводилось за ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», що і мало відбуватися надалі до виконання рішення суду в повному обсязі, що було в абсолютній відповідності до Закону, а начальник Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєв Б.Є., в своїй постанові дійшов абсолютно хибних висновків щодо неправомірності застосування державними виконавцями даної статті при виконанні даної ухвали.

З даних обставин, суд першої інстанції не дослідив належним чином та не надав належної оцінки законності та правомірності процесуальним діям та безпосередньо постанові начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є., про результати перевірки виконавчого провадження НОМЕР_1 від 18.06.2024, який в свою чергу без будь-яких вагомих і законних на те підстав скасував абсолютно всі процесуальні заходи примусу до боржника, які різними державними виконавцями застосовувалися протягом тривалого періоду внаслідок невиконання боржником рішення суду і були покликані виключно для забезпечення виконання рішення суду в повному обсязі, як того вимагає Закон України «Про виконавче провадження» та розділ IX Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Таким чином, в постанові про результати перевірки виконавчого провадження НОМЕР_1 від 18.06.2024, начальник Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєв Б.Є., встановлює факт, що боржниця свідомо не виконує ухвалу № 755/20287/21 Дніпровського районного суду міста Києва від 30.06.2023 року, що вбачається із заяви боржниці ОСОБА_2 від 13.07.2023 року, яка надійшла на електронну адресу відділу. Також начальник відділу встановлює багаточисельні факти систематичного невиконання рішення суду, які зафіксовані актами різних державних виконавців за період 2023 - 2024 років.

Враховуючи те, що в ухвалі про забезпечення позову №:755/20287/21 від 30 червня 2023 року зазначається графік періодичного, систематичного спілкування батька з дитиною, з зазначенням конкретних днів та тривалості часу відведеного для спілкування, а стаття 64 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною статтею, яка призначена саме для виконання категорії рішень про встановлення побачення з дитиною, слід дійти висновку, що начальник Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєв Б.Є. помилково і абсолютно безпідставно зазначає в своїй постанові про результати перевірки виконавчого провадження НОМЕР_1 від 18.06.2024 про те що державні виконавці Відділу Гречаний Роман Олександрович, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 помилково та в порушення норм закону виконували ухвалу № 755/20287/21 Дніпровського районного суду міста Києва від 30.06.2023 року на підставі і в спосіб передбачений статтями 63 та 64 і Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому ОСОБА_8 не навів жодної статті Закону відповідно до яких має виконуватись зазначена ухвала про забезпечення позову та не вмотивував належним чином, відповідно до Закону, винесену ним постанову.

Крім того, начальник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Біляєв Б.Є. визнав лише дії своїх робітників такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Проте рішення начальника про визнання конкретних порушень в діях виконавців, підстав чи норм закону ані мотивувальна, ані резолютивна частини оскаржуваної постанови не містять.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду в частині задоволенні скарги про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, Дніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Зазначає, ухвалою про забезпечення позову № 755/20287/21 від 30 червня 2023 року Дніпровського районного суду міста Києва постановлено: «Визначити час спілкування ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.»

Вказаний виконавчий документ не містить будь-якого примусу відносно боржника, не передбачає, що боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, а виконавче провадження, розпочате на підставі такої ухвали має бути завершено одразу після доведення до сторін прийнятого державним виконавцем рішення про встановлений графік спілкування

Оскільки вказана ухвала не передбачає її виконання у спосіб передбачений статтями 63 та 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», така ухвала виконується в загальному порядку.

Вказує, що суд в оскаржуваній ухвалі наголошує про те, що державний виконавець повинен був звернутись до суду із поданням про роз`яснення рішення суду, у разі якщо судове рішення, що підлягає виконанню є незрозумілим для сторін або для органу виконавчої служби, що його виконує.

Однак, державний виконавець Відділу в судовому засіданні наголосив, що ухвала №755/20287/21 від 30.06.2023 Дніпровського районного суду міста Києва про «визначення часу спілкування ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаціного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини» є цілком зрозумілою, та виконана у повній мірі у порядок і спосіб передбачений самою такою ухвалою та приписами Закону України «Про виконавче провадження».

В той же час жодна із сторін не скористалась своїм правом на таке звернення до суду з метою отримання необхідного, на думку суду, роз`яснення.

Також суд у своїй ухвалі від 09.10.2024 встановив, що державний виконавець приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження не перевірила фактичне виконання судового рішення, яке підлягає негайному виконанню, а тому її дії з винесення такої постанови є неправомірними.

Таке твердження, на думку Відділу, є у повній мірі помилковим, оскільки 13.07.2023 державним виконавцем винесено постанову про визначення часу та (або) місце побачення стягувача з дитиною згідно якої визначено час побачення ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 з 15:00 год. до 16:00 год. кожного понеділка, середи та суботи шляхом застосування будь-якого з доступних каналів телекомунікаційного зв`язку, копії якої направлено сторонам до відома та виконання.

Вказана постанова отримана та прийнята до відома сторонами, про що свідчить лист представника боржника від 23.02.2024 та регулярні візити стягувача до Відділу у визначений у постанові час.

У зв`язку із відсутніми заходами примусового виконання відносно боржника за ухвалою № 755/20287/21 від 30.06.2023 Дніпровського районного суду міста Києва, така ухвала вважається виконаною.

Відділ наголошує, що ухвала Дніпровського районного суду від 09.10.2024 по справі № 755/12516/24, якою постанову державного виконавця Відділу Калініченко О.М. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 19.06.2024 визнано неправомірною та скасовано, винесена із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду в частині задоволенні скарги про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, представниця ОСОБА_2 - адвокат Ярошенко О.М., подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Зазначає, що постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження у ВП № НОМЕР_1 від 18 червня 2024 року встановлено, що державні виконавці, помилково, з порушенням норм Закону України ,,Про виконавче провадження" трактували та в подальшому виконували ухвалу про забезпечення позову № 755/20287/21 від 30.06.2023 року Дніпровського районного суду міста Києва на підставі і спосіб передбачений статтями 63 та 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою про забезпечення позову № 755/20287/21 від 30 червня 2025 року Дніпровського районного суду міста Києва постановлено: «Визначити час спілкування ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи і суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини...".

Вбачається, що даний виконавчий документ не містить будь якого примусу відносно боржника, не передбачає, що боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, а виконавче провадження, розпочате на підставі такої ухвали має бути завершено одразу після доведення сторін прийнятого державним виконавцем рішення про встановлений графік спілкування.

Таким чином, державні виконавці, помилково, з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження» трактували та в подальшому виконували ухвалу про забезпечення позову № 755/20287/21 від 30.06.2023 року Дніпровського районного суду міста Києва на підставі і спосіб передбачений статтями 63 та 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, згідно постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 18 червня 2024 року державний виконавець мав би завершити виконавче провадження одразу після його відкриття, оскільки виконавчий документ щодо виконання ухвали про забезпечення позову № 755/20287/21 від 30.06.2023 року Дніпровського районного суду міста Києва не містить будь якого примусу відносно боржника ОСОБА_2 .

Враховуючи про те, що виконавче провадження № НОМЕР_1 повинно було завершитися одразу після його відкриття та те, що вимоги вказані у ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року не містять жодного примусу відносно Боржника, виконавче провадження, розпочате на підставі такої ухвали має бути завершено одразу після доведення до сторін прийнятого державним виконавцем рішення про встановлений графік спілкування.

Натомість, дане виконавче провадження незаконно тривало майже рік.

Суд першої інстанції проігнорував також доводи ОСОБА_2 про те, що дане виконавче провадження не виконується не через її протиправну поведінку, а через те, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не бажає спілкуватися з батьком. Так, 11 березня 2024 року відбулася фактична онлайн зустріч ОСОБА_9 , який відмовився від подальшого спілкування з батьком. ОСОБА_10 , відмовився від подальшого спілкування з батьком, оскільки Стягувач вичиняв у його присутності домашнє насилля по відношенню до його старшого брата та матері, у зв`язку з чим до стягувача неодноразово застосовували заходи обмежувальних приписів. Адже рішення про вчинення домашнього насилля ОСОБА_3 свідчить про те, що думка дитини про небажання спілкуватися з батьком є небезпідставною та має право бути почутою.

Окрім того, Боржник посилалася на те, що не має матеріальної можливості забезпечувати спілкування дитини і батька, оскільки дитина не має власного мобільного телефону та доступу до мережі інтернет.

Стосовно посилання суду першої інстанції на те, що сторони не звернулися за роз`ясненням рішення, хочу наголосити, що це є правом, а не обов`язком боржника, згідно ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», тому в даному випадку права стягувача не були порушені.

Також є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження не перевірила фактичне виконання судового рішення, яке підлягає негайному виконанню, а тому її дії з винесення такої постанови, оскільки ухвала про забезпечення позову виконана з моменту доведення змісту ухвали до Боржника і стягувача.

Окрім того 11 березня 2024 року відбулася онлайн зустріч Стягувача з сином на якому дитина відмовилася від подальшого спілкування з батьком, що є також фактичним виконанням ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року.

Стягувач ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення, оскільки апеляційна скарга ґрунтується на висновках зроблених начальником ВДВС Дніпровського району міста Києва Біляєвим Б.Є. у постанові про результати перевірки законності виконавчого провадження у ВП № НОМЕР_1 від 18 червня 2024 року та не містить жодних законних підстав, як і сама постанова про перевірку.

У відзиві на апеляційну скаргу ВДВС Дніпровського району міста Києва ОСОБА_3 вказує, що в апеляційній скарзі викривлені судові рішення першої та апеляційної інстанції та Закон України «Про виконавче провадження». Тобто рішення судів переглянуті особисто начальником ВДВС Дніпровського району міста Києва Біляєвим Б.Є. у постанові про результати перевірки законності виконавчого провадження у ВП № НОМЕР_1 від 18 червня 2024 року, яка не містить жодних законних підстав та підлягала скасуванню при розгляді його скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією бо бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, виконавчим документом у виконавчому провадження № НОМЕР_1 є ухвала Дніпровського районного суду м. Києва № 755/20287/21 від 30 червня 2023 року, в резолютивній частині якої зазначено: «Визначити час спілкування ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.

Згідно з постановою Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області від 29 серпня 2024 року про результати перевірки виконавчого провадження № НОМЕР_1 01 липня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

11 липня 2023 року державним виконавцем направлено виклик державного виконавця щодо явки стягувача та боржника з матою визначення часу, місця або способу побачення стягувача з дитиною та виконання рішення суду.

12 липня 2023 року державним виконавцем боржнику повторно направлено виклик державного виконавця та запропоновано надати свої пропозиції щодо визначення часу, місця або способу спілкування стягувача з дитиною.

12 липня 2023 року до Відділу надійшла заява від стягувача ОСОБА_3 про встановлення наступного порядку побачень ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_11 , а саме: з 15:00 год. до 16:00 год. шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години.

13 липня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про визначення часу та (або) місце побачення стягувача з дитиною, згідно якої визначено час побачення ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_11 з 15:00 год до 16:00 год кожного понеділка, середи та суботи шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку, копія якої направлено сторонам виконавчого провадження до відома.

З 17 липня 2023 по 17 червня 2024 року державним виконавцем винесено 140 постанов про накладення штрафу.

Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року боржника ОСОБА_2 , оголошено в розшук.

29 лютого 2024 року державним виконавцем винесено постанову про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

29 лютого 2024 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів на рахунках боржника.

29 лютого 2024 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору. (а.с.101-105, т.1)

18 червня 2024 року начальником Дніпровського Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ Біляєвим Б.Є. з власної ініціативи здійснено перевірку виконавчого провадження, на підставі якої винесено постанову, якою визнано дії державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречаного Р.О., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, вчинені з порушенням виог Закону України «Про викоанвче провадження».

Скасовано заходи примусового виконання у вигляді тимчасових обмежень, штрафів, арештів, обтяжень та розшук боржника, винесені в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_1 від 29 лютого 2024 року винесену державним виконавцем відділу Кандратюк Д.П.

Зобов`язано старшого державного виконавця відділу Калініченко О.М. привести у відповідність до Закону України «Про виконавче провадження» матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1

19 червня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з фактичним виконанням.

Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання.

Главою 7 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

Пунктом 7 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів як рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Статтею 63 Закону №1404-VIII передбачено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Звертаючись до суду із скаргою на дії начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та скасування постанови, ОСОБА_3, зокрема, обґрунтовував її тим, Начальник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Біляєв Б.Є. визнав лише дії своїх працівників такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Проте, рішення начальника про визнання порушень в діях виконавців підстав чи норм закону ані мотивувальна, ані резолютивна частини оскаржуваної постанови не містять. Вказаною постановою скасовано заходи примусового виконання у вигляді тимчасових обмежень, штрафів, арештів, обтяжень та розшуку боржника, винесені в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_1 від 29.02.2024 винесену державним виконавцем Відділу Кондратюк Д.П. Однак не зазначено жодної підстави такого рішення.

Водночас ані Законом України «Про виконавче провадження», ані Інструкцією не передбачено процесуального права у начальника відділу державної виконавчої служби визнавати процесуальне рішення державного виконавця таким, що винесено з порушенням вимог, зокрема, Закону України «Про виконавче провадження».

Таке рішення начальника ВДВС може бути прийняте лише за результатами перевірки дій державного виконавця у виконавчому провадженні, а не рішень останнього (п.7 розділу XII Інструкції)

Більше того, що вказані нормативно-правові акти не ототожнюють визнання постанови винесеної з порушенням із скасуванням цього процесуального рішення державного виконавця начальником відділу державної виконавчої служби, в якому він працює.

Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначають процесуальне рішення, що може бути прийнято, зокрема, начальником ВДВС у разі, якщо постанови державного виконавця, на його думку, є незаконною.

Оскільки Начальником Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Біляєвим Б.Є. про результати перевірки виконавчого провадження від 18.06.2024, прийнято процесуальне рішення, яке не передбачено ані положеннями ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ані розділом XII Інструкції, під час проведення перевірок законності виконавчого провадження щодо прийнятого державним виконавцем рішення, таке процесуальне рішення є неправомірним.

Разом з цим, судом встановлено, що виконавчим документом у виконавчому провадження № НОМЕР_1 є ухвала Дніпровського районного суду м. Києва № 755/20287/21 від 30 червня 2023 року, в резолютивній частині якої зазначено: «Визначити час спілкування ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.

Стаття 4 Закону №1404-VIII містить вимоги до виконавчого документу, зокрема в пункті 5 частини 1 цієї статті у виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішення.

Зобов`язаня - це правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а інша має право вимагати від неї виконання його обов`язку, «Визначати» - це наперед установлювати що-небудь для виконання, а отже є різними за своєю суттю.

Встановлено, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва № 755/20287/21 від 30 червня 2023 року про забезпечення позову не містить положень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, що виключає здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до п.7 ч. 4 ст. 4 №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, у випадку невиконання рішення суду, відповідач у справі може бути притягнутий до відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 64-1 Закону №1404-VIII, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Враховуючи обов`язковість виконання судового рішення, а також те що, виконавчий документ не передбачає заходів примусового виконання рішення, не містить будь-якого примусу відносно боржника та не передбачає, що боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, державний виконавець відкривши виконавче провадження, довівши до відома сторін виконавчого провадження про наявність судового рішення та встановлення графіку, повинен завершити виконавче про провадження.

Оскільки виконавчий документ не передбачає заходів примусового виконання рішення то і вимоги ст. 64-1 Закону №1404-VIII у даному не підлягають застосуванню.

Відповідно до абз.1 ч.3 ст. 74 Закону №1404-VIII, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Відповідно до п.1 ХІІ Розділу Інструкції (далі- Інструкція) з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012року, перевірити законність виконавчого провадження мають право:

директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділах примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень, відділах державної виконавчої служби;

начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі;

начальник управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані;

начальник відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі;

начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст. 74 Закону №1404-VIII, начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.2 ХІІ Розділу Інструкції посадові особи, зазначені у пункті 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи.

Посадові особи, зазначені в абзацах третьому, п`ятому та шостому, пункту 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження також за скаргою стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника), а посадові особи, зазначені в абзацах другому та четвертому пункту 1 цього розділу, - за скаргою на дії та бездіяльність начальника органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Аналізуючи зміст зазначених норм, колегія суддів вважає, що начальник відділу державної виконавчої служби може проводити перевірку законності виконавчого провадження також з власної ініціативи.

Отже з викладеного чітко вбачається, що начальник Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є. приймаючи рішення про проведення перевірки виконавчого провадження діяв у спосіб та у межах визначених законом.

Таким чином, встановивши що державні виконавці, помилково, з порушенням норм Закону №1404-VIII виконували ухвалу про забезпечення позову на підставі і в спосіб передбачений статтями 63, 64-1 Закону №1404-VIII начальник Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєв Б.Є. дійшов обґрунтованого висновку про порушення державними виконавцями Закону №1404-VIII, атому підстав для визнання неправомірною постанову начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є. немає.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що начальник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Біляєв Б.Є. свою постановою безпідставно скасував заходи примусово виконання рішення суду при цьому не мотивував її відхиляється судом, оскільки, як зазначалося вище виконавчий документ, а в даному випадку ухвала суду про забезпечення позову, не містить положень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, що виключає здійснення виконавчого провадження в примусову порядку, а отже виключає застосування положень ст. 64-1 Закону №1404-VIII. Крім того, з оскаржуваної постанови вбачається, начальник відділу здійснив аналіз підстав вчинення державними виконавцями виконавчих дій, зокрема встановив, що виконавчий документ не містить будь-якого примусу відносно боржника, а державні виконавці помилково у даному виконавчому провадженні керувалися положеннями статей 63 та 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», а тому дійшов висновку про визнання дії неправомірними та скасував заходи примусового виконання рішень.

Крім цього, у своїй скарзі на дії начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є., а також у апеляційній скарзі, ОСОБА_3 зазначає, що начальником відділу прийнято процесуальне рішення, яке не передбачено ані положеннями ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ані розділом XII Інструкції, під час проведення перевірок законності виконавчого провадження щодо прийнятого державним виконавцем рішення, тому таке процесуальне рішення є неправомірним.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Отже з викладеного чітко вбачається, що начальник Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є. приймаючи рішення про проведення перевірки виконавчого провадження, постанови за результатами перевірки законності виконавчого провадження діяв у спосіб та у межах визначених законом. В судовому засіданні судом першої інстанції також було встановлено, що скаржник фактично не погоджується з мотивами прийнятого рішення начальником Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду у даному випадку не є релевантними.

Таким чином, підстав для визнання неправомірною постанови начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є. немає, а тому в цій частині слід відмовити, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо постанови державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Калініченко О.М.

Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Встановлено, що 11.07.2023 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В той же день державним виконавцем направлено виклик державного виконавця щодо явки стягувана та боржника з метою визначення часу, місця або способу побачення стягувана з дитиною та виконання рішення суду.

12.07.2023 державним виконавцем боржнику додатково направлено виклик державного виконавця про надання свої пропозицій щодо визначення часу, місця або способу спілкування стягувана з дитиною.

12.07.2023 до Відділу надійшла заява від стягувача ОСОБА_3 за вх. 13354 щодо примусового виконання виконавчого листа № 755/20287/21 виданого 30.06.2023 Дніпровським районним судом міста Києва про встановлення наступного порядку побачень ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , а саме: з 15:00 год. до 16:00 год. шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години.

13.07.2023 державним виконавцем винесено постанову про визначення часу та (або) місце побачення стягувача з дитиною згідно якої визначено час побачення ОСОБА_3 з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 з 15:00 год. до 16:00 год. кожного понеділка, середи та суботи шляхом застосування будь-якого з доступних каналів телекомунікаційного зв`язку.

Суд першої інстанції зауважив, що в даній постанові державним виконавцем не встановлено яким саме каналом телекомунікаційного зв`язку повинно відбуватися спілкування батька з дитиною.

В той же день, 13.07.2023 до відділу на електронну адресу надійшла заява від боржника ОСОБА_2 , з якої вбачається, що остання свідомо не виконує вимогу ухвали Дніпровського районного суду №755/20287/21 від 30.06.2023 року спираючись на те, що в умовах широкомасштабної агресії росії на території України та пов`язаними з цим певними технічними складнощами, не має ані фізичної ані матеріальної можливості дотримуватися будь якого графіку.

15.07.2023 виконавцем встановлено, що ОСОБА_2 не підіймає слухавку, не виходить на зв`язок у встановлений час графіку побачення з дитиною шляхом застосування будь-якого з доступних каналів телекомунікаційного зв`язку про що державним виконавцем складено акт державного виконавця щодо не виконання рішення суду боржником.

Частиною 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено, що встановлено, якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п.10 Розділу ІХ Інструкції у разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

З мотивувальної постанови начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Біляєва Б.Є. чітко вбачається, що проводячи перевірки ним встановлено, що боржник ОСОБА_2 судове рішення не виконує.

В судовому засіданні в суді першої інстанції представниця боржника суду також підтвердила факт, що боржником рішення суду не виконується.

Отже, державний виконавець Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Калінінченко О.М. приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження не перевірила фактичне виконання судового рішення, яке підлягає негайному виконанню, а тому прийняла необґрунтовану і передчасну постанову про закінчення виконавчого провадження.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність дій державного виконавця та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2024.

Згідно з вимогами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали скарги та матеріали справи, зважаючи на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_3 .

Доводи апеляційних скарг Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та боржниці ОСОБА_2 не спростовують висновки суду першої інстанції та зводяться до їх незгоди із процесуальним рішенням суду про часткове задоволення скарги ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скаргиОСОБА_3 , Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , подану адвокатом Ярошенко Олесею Миколаївною залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 16 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома