К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 756/10565/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/13591/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Пукала А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання права власності в порядку спадкування на гаражний бокс,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання права власності в порядку спадкування на гаражний бокс, в якій просили:

визнати недійсним право власності ОСОБА_3 , набуте на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 583, виданого 26.03.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., на гаражний бокс № НОМЕР_1 кооперативу з будівництва та експлуатації індивідуальних гаражів «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташований на вул. Північна, 3 у м. Києві;

визнати власниками вказаного гаражного боксу № НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

визнати право спільної сумісної власності на зазначений гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позов обгрунтовано тим, що згідно із інформацією Державного реєстру речових прав, власником гаражного боксу № НОМЕР_1 площею 18 кв.м у ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_2» є ОСОБА_3 , яка отримала право власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 583 від 26.03.2018, оформленого приватним нотаріусом Скляр О.С.

На думку позивачів, зазначений гаражний бокс є спільним сумісним майном, набутим ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за час шлюбу, укладеного 12.09.1968, який було розірвано 30.04.1991. Після розірвання шлюбу поділ майна не проводився, тому, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, гаражний бокс № НОМЕР_1 продовжував перебувати у спільній власності колишнього подружжя.

Позивачі зазначили, що гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_2» побудований у період із липня 1987 до липня 1990, а введений в експлуатацію у липні 1990, тобто в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Будівництво здійснювалося на спільні кошти подружжя, отримані зокрема від матері ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу 20.07.1991 ОСОБА_4 уклав новий шлюб із ОСОБА_3 , який тривав до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 гаражний бокс № НОМЕР_1 без належних на те підстав у повному обсязі перейшов у власність його другої дружини ОСОБА_3 .

Позивачі звернули увагу, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_4 , про що свідчить постанова Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 355/815/16ц. Позивач ОСОБА_1 зазначила, що також подавала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. (спадкова справа № 04/2017).

ОСОБА_2 не давала згоди на передачу у спадок ОСОБА_3 частки гаражного боксу, яка є її спільною сумісною власністю, а тому, на думку позивачів, реєстрація права власності ОСОБА_3 суперечить вимогам ст. 68 Сімейного кодексу України і є неправомірною.

Крім того, позивачі зазначили, що про реєстрацію гаражного боксу № НОМЕР_1 за відповідачем ОСОБА_3 їм стало відомо лише 07.08.2024 після отримання інформації із Державного реєстру речових прав.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачі звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовані тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що суд безпідставно врахував заяву відповідачки про застосування строків позовної давності, не звернувши увагу, що вона подана без подання відзиву на позов.

Крім того, судом не враховано що ОСОБА_2 хвора людина і потребує стороннього догляду, тому застосування будь-яких строків позовної давності є безпідставним.

Вказують, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що гаражний бокс є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а тому набуття відповідачкою у спадок гаражного боксу є незаконним.

ОСОБА_1 вважає, що саме суд, а не нотаріус має визнати за нею право сумісної власності на гаражний бокс з її матір'ю ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - Шарко Д.Р. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивачів без задоволення, посилаючись на те, що суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення позивача, відповідача та її представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.09.1968 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , після одруження ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_2 .

30.04.1991 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № НОМЕР_3 , актовий запис № 611.

20.07.1991 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Власником гаражного боксу № НОМЕР_1 площею 18 кв.м в ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_2» є ОСОБА_3 , яка набула право власності на цей бокс 26.03.2018 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, оформленого приватним нотаріусом Скляр О.С., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначений гараж був побудований у період із липня 1987 року до липня 1990 року, а введений в експлуатацію у липні 1990 року, тобто в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Наведені обставини підтверджуються актом державної комісії про прийняття в експлуатацію, датованим липнем 1990 року. Також, як вбачається з довідки кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 26 червня 2017 року № 20, власником гаражу № НОМЕР_1 є ОСОБА_4 , сума пайового внеску сплачена 01 січня 1990 року в розмірі 2884 карбованців.

Як повідомили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , гроші на сплату пайового внеску були надані ОСОБА_4 його матір`ю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання гаражного боксу спільним сумісним майном колишнього подружжя, а ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом обрали невірний спосіб захистку своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Колегія суддів погодилася з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи відомо, що у період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, вони набули у власність гараж № НОМЕР_1 , який розташований на АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Установивши, що спірний гараж набутий ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час шлюбу, за життя ОСОБА_4 не проведено поділу вказаного нерухомого майна, відповідач не довела, що зазначений гараж придбаний ОСОБА_4 за особисті кошти, тобто не спростувала презумпцію спільності права власності на майно подружжя, суд вірно вважав, що спірне майно є спільним майном подружжя.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був розірваний 30 квітня 1991 року, а з позовом ОСОБА_2 звернулася лише 27 серпня 2024 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про пропуск нею строку позовної давності на звернення до суду із даним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно врахував заяву відповідачки про застосування строків позовної давності, не звернувши увагу, що вона подана без подання відзиву на позов, колегія суддів відхиляє, оскільки вони грунтуються на невірному тлумаченні норм процесуального права. Слід зауважити, що заява про застосування строку позовної давності може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи, а не тільки разом із поданням відзиву на позов, як помилково вважають позивачі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що, судом не враховано що ОСОБА_2 хвора людина і потребує стороннього догляду, тому застосування будь-яких строків позовної давності є безпідставним, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону. Хворобливий стан позивача не є підставою для незастосування строків позовної давності.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що гаражний бокс є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а тому набуття відповідачкою у спадок гаражного боксу є незаконним, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не заявляла вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.03.2018 року ОСОБА_3 на гаражний бокс, з підстав, що гаражний бокс належав подружжю на праві спільної сумісної власності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Стаття 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Стаття 1270 ЦК України визначає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Наслідки пропуску подання заяви про прийняття спадщини передбачені ст. 1272 ЦК України, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. Зазначену обставину підтверджує наявний у спадковій справі лист приватного нотаріуса Скляр О.С. № 988/02-14 від 23 жовтня 2017 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із такою заявою 11 червня 2020 року. При цьому матеріали нотаріальної справи містять заяву ОСОБА_3 , датовану тим самим днем, якою вона надає згоду на прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину дочці померлого - ОСОБА_1 .

Проте спадкова справа не містить доказів звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та доказів відмови у такій видачі.

Відповідно до п. 3.16 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, не вимагається звернення до суду для визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, якщо усі спадкоємці, які прийняли спадщину, подадуть письмову заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Такі заяви спадкоємців мають бути подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з п. 4.12 Порядку видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

ОСОБА_1 не надала суду доказів звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, відмови у такій видачі та інших доводів, які б свідчили про існування перешкод для реалізації свого права на спадщину у встановленому законом порядку.

У випадку відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на пропуск строку подання заяви про прийняття спадщини, належним способом захисту права є звернення з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини у порядку ч. 3 ст. 1272 ЦК України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Оскільки доводи апеляційної скарги, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: