Справа № 135/413/25
Провадження № 22-ц/801/2193/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 рокуСправа № 135/413/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Кахно О. А.,

учасники справи:

заявниця ОСОБА_1 ,

боржник (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року, постановлену у складі судді Волошиної Т. В. в м. Ладижин, дата складення повного судового рішення невідома, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа: судового наказу Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року в справі № 135/413/25 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що судовий наказ виданий на підставі заяви ОСОБА_1 про стягнення аліментів на їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак вони мають двох дітей і суд 28 березня 2025 року (тобто в цей самий день) видав інший судовий наказ у справі № 135/414/25, яким на користь ОСОБА_1 з нього стягнуті аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявник наголошував, що кожен із виданих судових наказів передбачає стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), що у сукупності призводить до перевищення граничного розміру аліментного зобов`язання: 1/3 заробітку на двох дітей, встановленого пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України. Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що на момент звернення до суду із заявами про видачу судових наказів стягувачка надала неповну та недостовірну інформацію про обставини проживання дітей, не повідомила суд про те, що неповнолітні діти фактично проживають разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 у службовій квартирі, що надана йому у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Саме він забезпечує утримання та виховання дітей, здійснює щоденний догляд за ними, забезпечує належні умови проживання, харчування, навчання та дозвілля.

Подання ОСОБА_1 двох окремих заяв про видачу судових наказів, мало наслідком не лише штучне збільшення загального розміру аліментів, а й судових витрат, що підлягають стягненню з заявника, такі її дії суперечать принципам добросовісності та співмірності в реалізації процесуальних прав.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Мотивами прийнятої ухвали є те, що судовий наказ виданий на підставі поданої стягувач кою заяви, до якої було додано докази проживання дитини з матір`ю, а тимчасове проживання дітей з батьком не змінює його аліментного обовязку. Суд вважав необґрунтованим посилання заявника на порушення вимог пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України в частині допустимого розміру аліментів, оскільки два окремі судові накази були видані щодо кожної дитини окремо, кожен із яких передбачає стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини доходу боржника. Отже, загальна сума аліментних зобов`язань становить 1/2 частини заробітку (доходу), що не суперечить чинному законодавству. Видання окремих судових наказів щодо кожної дитини не порушує вимог чинного законодавства. Такий порядок стягнення аліментів є правомірним і відповідає усталеній судовій практиці, зокрема правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.12.2021 у справі № 492/990/20.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 10 вересня 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року в справі № 135/413/25.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно оцінив фактичні обставини справи та доводи, на які він посилався. Заявниця штучно збільшила розмір аліментів, звернувшись з окремими заявами про видачу судових наказів окремо по кожній дитині. При цьому діти на момент її звернення і цими заявами проживали з ним та були на його утриманні, а заявниця залишила сім`ю і виїхала з квартири, де вони проживали, отже в нього був відсутній обов`язок сплачувати аліменти. Невірно суд трактує приписи статті 161 ЦПК України та безпідставно вказує, що закон не забороняє звертатися з двома окремими заявами щодо двох дітей про видачу судового наказу про стягнення аліментів, адже саме тому законодавець і визначив розмір аліментів за судовим наказом залежно від кількості дітей, а не від того, чи окремо подано заяви про видачу судового наказу.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Патраманський І. О. підтримав викладене в апеляційній скарзі. ОСОБА_1 та її представник адвокат Анісімова А. М. в судове засідання не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч.1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Судовий наказ, виданий на підставі пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України, набирає законної сили у день його видачі (стаття 172 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно з частиною восьмою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, обов`язковість виконання судових рішень є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 7 ч. 3 ст. 2 ст. 18 ЦПК України).

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Наведені в заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводи щодо визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню за своєю суттю зводяться фактично до незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів на одну дитину в розмірі частини від його заробітку (доходу), тоді як за наявності двох дітей розмір за судовим наказом мав би бути визначений як 1/3 частина від його заробітку (доходу) на двох дітей, також він стверджує, що діти проживали з ним та перебували на його утриманні, тобто заперечує право ОСОБА_1 на отримання аліментів.

Заперечуючи виданий судовий наказ про стягнення аліментів із зазначених ним підстав, ОСОБА_2 помилково сприймає і розуміє при цьому саму природу винесення судового наказу про стягнення аліментів та законодавчо закріплену заборону скасування судового наказу, та обравши шлях визнання судового наказу таким що не підлягає виконанню, заявник фактично намагається його скасувати у спосіб, не передбачений законом та за наявності прямої законодавчої заборони на це.

Та обставина, що заявниця подала дві різних заяви на кожного з дітей про видачу судового наказу про стягнення аліментів є невірним, не передбачено законом та характеризує її процесуальну поведінку як недобросовісну, адже законодавець визначив залежність розміру аліментів за судовим наказом від кількості дітей, а не від кількості заяв, які подає отримувач аліментів (на кожну дитину окремо чи одну заяву на всіх дітей).

Звертаючись із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів ОСОБА_1 додала серед іншого витяг з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 № 2023/007338848 від 13 вересня 2023 року (а.с.4); копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 29 серпня 2014 року, актовий запис № 152 (а.с.5); копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 (а.с.6); витяг з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 № 2024/000204843 від 08 січня 2024 року (а.с.7).

Отже, не зважаючи на зловживання ОСОБА_2 процесуальними правами, суд підставно видав судовий наказ, який одночасно є виконавчим документом, а з урахуванням законодавчо закріплених обмежень скасувати судовий наказ (а визнання його таким що не підлягає виконанню з підстав, які наводить заявник, і є фактичним скасуванням судового наказу) наведені ОСОБА_2 підстави не можуть слугувати підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Наявність наведених заявником обставин може бути підставою для ОСОБА_2 звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, про припинення стягнення, про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, тощо, у позовному порядку, що не суперечитиме змісту ч. 7 ст. 170 ЦПК України так як законодавець виокремив спосіб розглянути питання про стягнення аліментів за наявності більшого розміру стягнутих аліментів, ніж на те погоджується їх платник.

Відтак остаточне рішення суду першої інстанції про відмову у визнанні судового наказу таким, що не підлягає виконанню, - є вірним.

Разом з тим, апеляційний суд наголошує на категоричній незгоді з висновком суду першої інстанції, що заявниця вправі була подати дві окремі заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на кожну дитину. Це є прямим зловживанням процесуальними правами та не передбачено діючим законодавство, про що наведено аргументи вище.

Суд першої інстанції неправильно послався на постанову КЦС у складі ВС від 21.12. 2021 року у справі № 492/990/20, оскільки за обставинами справи, яку розглядав касаційний суд, заявник сплачував аліменти за виконавчим листом, виданим Арцизьким районним судом Одеської області у справі № 2-928-05, починаючи з 06 червня 2005 року (Апеляційний суд зауважує, що на той час Цивільний процесуальний Кодекс НЕ містив норми, яка б передбачала можливість видачі судового наказу про стягнення аліментів, адже така норма з`явилася з набранням чинності ЦПК в новій редакції: 01.09.2005 року), а надалі мати дитини звернулася в 2020 році із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на другу дитину. Касаційний суд розглядав підстави для перегляду судового наказу за нововиявленими обставинами та не розглядав питання, чи правомірним є подання заяв про видачу судового наказу про стягнення аліментів окремо на кожну дитину, чи все ж таки має бути подана одна заява стосовно дітей, які мають спільного батька та матір, оскільки, як уже зазначено вище, стягнення з боржника відбувалося не на підставі двох судових наказів, а на підставі рішення суду та судового наказу.

Відтак обставини справи № 492/990/20 є нерелевантними до обставин цієї справи, а висновок суду першої інстанції про усталену судову практику, яка не забороняє подавати окремі заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на кожного з дітей, - є надуманим та не ґрунтується на нормах закону.

Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, тому ухвалу Ладижинського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року слід змінити, виключивши з мотивувальної частини ухвали посилання на те, що видання окремих судових наказів щодо кожної дитини не порушує вимог чинного законодавства, такий порядок стягнення аліментів є правомірним і відповідає усталеній судовій практиці.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року змінити, виключивши з мотивувальної частини ухвали посилання на те, що видання окремих судових наказів щодо кожної дитини не порушує вимог чинного законодавства, такий порядок стягнення аліментів є правомірним і відповідає усталеній судовій практиці.

В іншій частині ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2025 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк