СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16342/25

пр. № 2/759/7109/25

07 жовтня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Олійникової Н.О.

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Фінанс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИВ:

22.07.2025 р. до суду надійшов вказаний позов, в якому позивач просить у рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «Він Фінанс» стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 27658,70 дол. США, що складається з: розміру 3% річних - 27658,70 дол. США., сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що 21 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір № 223351257. 21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Договір поруки № 223351257/1 (щодо забезпечення виконання умов Кредитного договору №223351257 від 21.12.2007 року). Святошинським районним судом м. Києва від 08.07.2016 року ухвалено заочне рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 223351257 від 21.12.2007 року у розмірі 471 969,48 дол. США. 29 червня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено Договір відступлення права вимоги №114/42, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором №223351257 від 21 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». 29 червня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/42-ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором №223351257 від 21 грудня 2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно Протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25 липня 2024 року було змінено та затверджено найменування заявника на товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс». Таким чином, ТОВ «Він Фінанс» є єдиним власником всіх прав вимоги за вищезазначеними Кредитним договором, у тому числі прав на отримання всіх платежів. Дійсність того, що до ТОВ «Він Фінанс» перейшло право вимоги за Кредитним договором № 223351257 від 21 грудня 2007 року встановлено ухвалою від 12.03.2018 року Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7785/15. Позичальником належним чином не виконувались обов`язки щодо повернення кредиту. У зв`язку з невиконанням боржником обов`язку щодо повернення коштів (розмір суми заборгованості встановлений заочним рішенням від 08.06.2016 року Святошинським районним судом м. Києва у справі № 759/7785/15) розмір заборгованості складає 42 516,04 дол. США., з яких: 3% річних (в дол. CША) - 42516,04 дол. США (нараховано в період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року). Виконавчі листи у справі № 759/7785/15 на виконання не пред`являлись, на виконанні не перебувають, заборгованість, що встановлена судовим рішення у справі № 759/7785/15 станом на дату подачі даної позовної заяви не виконано навіть частково. Станом на дату звернення до суду вищевказані суми заборгованості погашені не були.

Ухвалою судді від 29.07.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 20).

04.08.2025 р. до суду від представника відповідачів ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому останій проти вимог заперечував, зазначивши, що в даному випадку позивач не реалізував своє право на звернення у встановленому законом строки для примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості, втратив своє право на примусове виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та рішення суду. Зазначивши, що за відсутності перебування виконавчого провадження на виконанні у позивача відсутнє право на стягнення 3 відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України (а.с. 25-33).

12.08.2025 року від представника позивача ОСОБА_4 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на тариторії України, та строки давності на території України зупинились з 12.03.2020 р. у зв`язку з введенням карантину, та в подальшому в зв`язку з введенням на території України воєнного стану (а.с. 48).

26.08.2025 р. до суду від представника відповідачів ОСОБА_3 надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с.58-62).

Ухвалою суду Святошинського районного суду міста Києва від 04.09.2025 р, закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд (а.с.68).

29.09.2025 р до суду від представника відповідачів ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення (а.с.71-72).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити вимоги (а.с. 80-81).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, причини неяви не відомі. В судовому засіданні їх представник ОСОБА_3 проти вимог позову заперечував.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

21 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір № 223351257. 21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки № 223351257/1 (щодо забезпечення виконання умов Кредитного договору № 223351257 від 21.12.2007 року).

Святошинським районним судом м. Києва від 08.07.2016 року ухвалено заочне рішення про стягнення в солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором № 223351257 від 21.12.2007 року у розмірі 471 969,48 дол. США. (а.с.3-4).

На виконання вказаного судового рішення, 18.11.2016 року Святошинським районним судом м. Києва були видані виконавчі листи (а.с. 7, 8).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2018 р.. замінено сторону стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у справі 759/7785/15-у за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 5).

Відповідно Протоколу №1706 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25 липня 2024 року було змінено та затверджено найменування заявника на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (а.с. 17).

01.09.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ''Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено (а.с. 36-37).

17.02.2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 вересня 2021 року залишено без змін (а.с. 38-42).

Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за вказаними параметрами осіб - інформація про боржників відсутні (а.с. 43,44).

Таком чином встановлено, що виконавчі листи, які були видані 18.11.2016 року Святошинським районним судом м. Києва до виконання пред`явлені не були. Також вказані обставини учасниками процесу не оспорюються, а тому доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України).

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.1291 Конституції України).

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як встановлено у справі, рішення суду від 08.06.2016 року про стягнення з відповідачів суми заборгованості не виконане та на примусовому виконанні не перебуває у поновлені строку для пред`явлення виконавчого до виконання, відмовлено.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.

У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Отже, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з закінченням строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та за відсутності ухвали суду про поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.

У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.

Належить зазначити, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.

При цьому суд враховує не лише право стягувача, а й права боржників, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржників, які у даному випадку правомірно протягом кількох років могли розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення.

Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за договорами позики у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Стосовно заяви відповідачів про застосування до позовних вимог строку позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно дост. 256 ЦК України,позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зіст. 257 ЦК Українизагальна позовна давністьвстановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Відповідно дост. 267 ЦКУпозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ).

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Оскільки підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, тому суд не застосовує до даних позовних вимог позовну давність.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 525, 526, 598, 610, 611, 615, 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 81, 141, 263, 264-265, 273, 431 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Фінанс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.10.2025 р.

Суддя Бабич Н.Д.