Справа № 205/6454/25
Провадження № 2/202/3841/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

23 вересня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника третьої особи Єремцової О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Новокодацького районного суду міста Дніпра з позовом про позбавлення її матері, ОСОБА_3 , батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 серпня 2007 року був зареєстрований шлюб між її батьками: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася вона, ОСОБА_1 .

13 грудня 2011 року набрало законної сили рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська про розірвання шлюбу між її батьками.

З моменту розлучення і по цей час мати ОСОБА_3 жодного разу не зустрічалася з нею, не дзвонила, не цікавилася станом її здоров?я, успіхами, не піклувалася про її фізичний і духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання.

Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Весь час вона перебуває на утриманні свого батька ОСОБА_4 , який опікувався нею.

На теперішній час батько перебуває у Збройних Силах України, у зв`язку з чим не може піклуватися про неї.

Отже, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, позивач просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно неї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 30 травня 2025 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпра.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 03 липня 2025 року задоволено клопотання позивача та звільнено її від сплати судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 03 липня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпропетровської міської ради, який зобов`язано надати суду висновок щодо розв`язання спору відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України.

Ухвалою суду від 21 серпня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та їх представник - адвокат Бондаренко С.О. позов підтримали.

Позивач наполягала на позбавленні відповідача батьківських прав, пояснивши, що мати покинула її коли їй було два роки. Де мешкає мати та за яких обставин зникла, їй невідомо. Контакту з неї немає. Батько мобілізований до Збройних Сил України, але вона бажає, щоб він був поруч з нею.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася за своїм зареєстрованим місцем проживання. Судова повістка про виклик до суду була вручена її матері. Відповідач відзив на позов не надала, причину неявки не повідомила.

З огляду на неявку відповідача та не надання нею відзиву на позов судом проведений заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних даних та доказів.

Представник органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпропетровської міської ради Єремцова О.С. у судовому засіданні позов підтримала, надала висновок цього органу про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що позивач є її онукою, а відповідач дочкою. В 2007 року її дочка ОСОБА_3 вийшла заміж за ОСОБА_4 . У 2009 році народила дочку ОСОБА_7 . Останній раз бачила ОСОБА_3 у грудні 2011 року. З 2012 року її телефон поза зоною доступу. З 2012 року нічого про неї не чула. Батьківські обов`язки ОСОБА_3 не виконувала та зі своєю дочкою не спілкувалася.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивач є їй племінницею, а відповідач рідною сестрою. Останній раз бачила та спілкувалася з ОСОБА_3 у 2011 році. З січня 2012 року немає про неї відомостей.

Суд, з?ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Судом установлено, що батьки позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , перебували у шлюбі з 25 серпня 2007 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася позивач ОСОБА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 розірваний.

Згідно з наявною у справі копією акта обстеження умов проживання від 06.12.2024 року дитина ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із бабою ОСОБА_9 , дядьком ОСОБА_10 та батьком ОСОБА_4 , який знаходиться в Збройних Силах України.

Відповідно до наявних у справі відомостей з Реєстру територіальної громади та Єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_3 зареєстрована з 25.01.2001 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом із тим, згідно з поясненнями позивача та свідків, які були допитані в судовому засіданні, відповідач фактично за цією адресою не мешкає та відомості про місцеперебування відповідача відсутні з 2012 року.

В своєму позові позивач просить позбавити її мати ОСОБА_3 батьківських прав, посилаючись на те, що остання не виконує свої батьківські обов`язки.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно її неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас суд не погоджується з таким висновком органу опіки та піклування та вважає його необґрунтованим.

Суд виходить із того, що згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім?ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27лютого1991року №789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Отже, законодавець чітко визначив однією з підстав для позбавлення батька, матері батьківських прав не просто невиконання ними своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а саме ухилення від виконання таких обов`язків, тобто коли особа має об`єктивну можливість для виконання свого обов`язку, але свідомо (навмисно) не виконує його.

У висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини 10 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема рішеннями ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року, між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав.

За загальними правилами доказування, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав позивач надала суду акт обстеження умов проживання, згідно з яким вона мешкає з бабою та дядьком, а також батьком, який на цей час перебуває в Збройних Силах України, характеристику з місця свого навчання, згідно з якою батько приділяє належну увагу вихованню, розвитку та навчанню дочки. В той же час у цій характеристиці нічого не зазначено щодо участі матері у вихованні дочки.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які є відповідно матір`ю і рідною сестрою відповідача, наполягали на тому, що з січня 2012 року взагалі не мають ніяких відомостей про відповідача, про її долю їм нічого невідомо.

Суд вважає, що подані позивачем та дослідженні в судовому засіданні докази не містять достатніх даних щодо винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Так, суд бере до уваги, що матеріали справи не містять даних щодо місцеперебування відповідача з 2012 року, а також наявності в неї об?єктивної можливості виконання своїх батьківських обов?язків та свідомого нехтування своїми батьківськими обов?язками.

В своєму висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав орган опіки та піклування посилається на те, що відповідно до інформації Дніпровського управління поліції № 2 ГУНП в Дніпропетровській області від 29.01.2025 № 50/564 працівниками поліції був здійснений вихід за адресою: АДРЕСА_3 та встановлено, що ОСОБА_3 з 2011 року по теперішній час проживає в російській федерації.

Між тим, у висновку не зазначено, на підставі яких саме даних та доказів було встановлено проживання відповідача з 2011 року в російській федерації з огляду на те, що термін зберігання Державною прикордонною службою інформації щодо перетину державного кордону та лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями становить п?ять років та міжнародні зв?язки з російською федерацією припинені в 2022 році.

Більш того, у цьому ж висновку органу опіки та піклування зазначено, що згідно з інформацією управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 24.01.2025 № 17.4-17/158 спеціалістами управління 23.01.2025 було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 . На момент виходу вдома знаходилася баба ОСОБА_11 , зі слів якої її дочка ОСОБА_3 зареєстрована за цією адресою, але приблизно 13 років місце її знаходження невідомо, зв?язку з нею немає.

Отже, орган опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради дійшов передчасного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий висновок зроблений на підставі суперечливих доказів, які не містять достатніх даних щодо винної поведінки відповідача, а саме ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дочки.

Даних щодо об`єктивної можливості виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але свідомого нехтування цим, з урахуванням того, що у місці її останнього проживання відсутні відомості про місце її перебування з січня 2012 року, ані висновок органу опіки та піклування, ані безпосередньо матеріали цивільної справи не містять.

Крім того, суд звертає увагу, що питання щодо невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, незважаючи на те, що як позивач, так і свідки зазначили про зникнення відповідача та відсутність відомостей про неї понад тринадцяти років, раніше не порушувалося. Свідки, які є найближчими родичами відповідача, не змогли пояснити в судовому засіданні, за яких обставин вона зникла, і чому протягом тривалого часу її ніхто не розшукував, не цікавився її місцезнаходженням, не з`ясовував причини невиконання нею своїх обов`язків щодо дитини. Позов про позбавлення батьківських прав відповідача ініційований лише після мобілізації батька дитини.

Втім, суд ураховує, що в постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) була викладена позиція, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.

На переконання суду, в даному конкретному випадку органом опіки та піклування не було надано належної оцінки можливим причинам невиконання матір?ю батьківських обов`язків, такі причини фактично не з`ясовані, тому його висновок сам по собі не є правовою підставою для позбавлення батьківських прав та оцінюється судом у сукупності з іншими доказами.

Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Натомість у матеріалах справи відсутні докази свідомого винного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тож підстави для позбавлення відповідача батьківських прав позивачем не доведені.

Суд вважає, що до з?ясування місцеперебування матері та причин невиконання нею своїх обов?язків, зокрема її свідомої винної поведінки, яка полягає саме в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, таке втручання у права матері як позбавлення батьківських прав не відповідатиме закону, буде непропорційним у демократичному суспільстві та порушуватиме вимоги статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, позбавлення відповідача батьківських прав за установлених обставин не ґрунтується на найкращих інтересах самої дитини (в даному випадку позивача), оскільки пов`язано з бажанням створення умов для звільнення батька від проходження військової служби, що позивачем підтверджено в судовому засіданні.

Суд також відзначає, що за відсутності відомостей про місцеперебування відповідача задоволення позову про позбавлення її батьківських прав є неналежним способом захисту прав та інтересів позивача, так як в цьому разі за наявності підстав заінтересовані особи вправі звернутися до суду з заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові про позбавлення відповідача батьківських прав.

Керуючись ст. 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складання.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Наталія Марченко