Провадження № 22-ц/802/1139/25 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у вересні 2024 року звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно. Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1372 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,2344 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: с. Підгайці, Луцький район, Волинська область та частку транспортного засобу марки «Опель Віваро» д.н.з. НОМЕР_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишила заповіт, яким заповіла належне їй майно де б воно не знаходилось та з чого б не складалося племінниці ОСОБА_1 . У визначений законом строк ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з відповідною заявою, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують її спорідненість з померлою. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно по смерті ОСОБА_4 , а саме: частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами гараж Ю-1, сарай-літня кухня В-1, огорожа 1, за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 46,6 кв.м., земельну ділянку площею 0,1372 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:7627, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2025 року в цій справі позов задоволено. Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно по смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами гараж Ю-1, сарай-літня кухня В-1, огорожа 1, за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 46,6 кв.м., земельну ділянку площею 0,1372 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:7627. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 9609,12 грн.

Додатковим рішенням суду від 02 вересня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 витрати, понесені на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду від 07 серпня 2025 року та на додаткове рішення від 02 вересня 2025 року в цій справі. Вважає рішення суду таким, що ухвалене на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, невідповідають обставинам справи. Рішення суду в частині встановлення факту родинних відносин обґрунтоване неналежними і недопустимими доказами. Позивач є двоюрідною племінницею спадкодавця, а не її племінницею. Предметом спору в цій справі є встановлення факту родинних відносин. За наявності правовстановлюючих документів на нерухоме спадкове майно на ім`я спадкодавця предметом спору не може бути право власності на спадкове майно, Визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем). В судовому засіданні судом першої інстанції не було розглянуто заяву відповідача від 26 травня 2025 року про закриття провадження в справі в частині визнання права власності на спадкове майно на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Судом проігноровано подані відповідачем докази, що в судовому засіданні було оглянуто якісно виготовлену копію заповіту, а не оригінал документа. В лівій частині оригіналу заповіту зроблені дописки. При виготовленні копій цього заповіту, які додано до позовної заяви та матеріалів спадкової справи, відсутні дописки та ліва сторона рамки спеціального бланки нотаріального документа. Порушення норм процесуального права та безпідставне задоволення позову про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно вважає наслідком заінтересованості судді у результаті розгляду справи. Додаткове рішення суду вважає таким, що ухвалене без врахування його заперечень. Визначений судом розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн, які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача, є неспівмірним з часом, витраченим адвокатом для участі в розгляді справи в суді (тривалість засідань була незначною, підготовче засідання відкладалося за клопотанням представника позивача). Позивач разом із позовною заявою та із заявою про збільшення позовних вимог не подала до суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вона понесла та очіквала понести у зв`язку із розглядом справи в суді. Просив рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, скасувати додаткове рішення суду від 02 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача Андріяш Н. В. про стягнення з відповідача ОСОБА_3 10 000 грн витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, а також стягнути з позивача ОСОБА_1 в користь відповідача ОСОБА_3 сплачені витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 20 000 грн.

У відзиві представник позивача Андріяш Н. В. заперечила вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 . Звернуто увагу на те, що у цій справі ступінь споріднення не має визначального значення, оскільки спадкування відбувається не за законом, де ключовим є визначення ступеня споріднення спадкодавця та спадкоємця для визначення черги спадкування, а за заповітом. Ключовим в даному випадку вважає дослідження саме дійсного волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 , вираженого у заповіті, тлумачення чи відповідала воля померлої тому, щоб заповісти усе майно племінниці. В ході розгляду справи відповідач категорично заперечував щодо прав позивача на спадкове майно та можливість реалізації такого права як в судовому, так і в позасудовому порядку, тому між сторонами є очевидним спір про право. На момент звернення до суду нотаріус вже відмовив позивачу в реалізації нею права у досудовому порядку, тому встановлення права особи на спадщину в поєднанні з одночасним заявленням вимоги про визнання права власності на спадкове майно попередить виникнення імовірних нових судових спорів та повною мірою забезпечить захист права позивача, тому обраний позивачем спосіб захисту вважає ефективним. Заповіт є дійсним, доводи скарги про неналежність наявної в матеріалах справи копії заповіту вважає безпідставними та необґрунтованими. Підстав для відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу в користь позивача в суду першої інстанції були відсутні, а сам розмір таких витрат було зменшено вдвічі, що відповідає інтересам відповідача. Розмір правничої допомоги, який заявлений до суду першої інстанції відповідачем до стягнення, з урахуванням того, що він є пенсіонером за віком, свідчить про суперечливість та недобросовісність поведінки відповідача. Просила в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2025 року та додаткове рішення від 02 вересня 2025 року в цій справі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених. Позивач та її представник не визнали апеляційну скаргу, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Колегія суддів, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1372 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_4 на вказані об`єкти нерухомості підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 29 березня 2005 року № 20-3 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 394324776 від 10 вересня 2024 року.

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 25 квітня 2017 року склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося б і взагалі все те, на що вона за законом буде мати право і що буде належати їй на момент смерті своїй племінниці ОСОБА_1 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Раразджа Луцького району Волинської області і проживає в АДРЕСА_2 .

18 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Позивач прийняла спадщину шляхом подання до нотаріальної контори відповідної заяви, а тому вважається такою, що прийняла спадщину в порядку, визначеному статтею 1269 ЦК України. Про відмову від її прийняття у визначений законом строк не заявляла.

Приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневич О. А. постановою від 20 вересня 2024 року відмовив ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , земемльну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1372 га, кадастровий нромер :01:001:7627, розташований за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с. Підгайці, на ім`я ОСОБА_1 . Запропоновано звернутися до суду дня встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення родинних відносин між нею та спадкодавцем. Постанова мотивована тим, що у спадковій справі відсутні документи, з яких можливо було б встановити чи дійсно ОСОБА_1 є племінницею померлої ОСОБА_4 .

Відповідно до статтей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

За правилами частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Тлумачення частини першої статті 1235 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що спадкодавець може призначити своїм спадкоємцем особу, яка не має із спадкодавцем сімейної спорідненості.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Спадкодавець ОСОБА_4 , скориставшись своїм законним правом, заповіла все належне їй майно ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено особу позивача та підтверджено, що вона є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою с. Гаразджа Луцького району Волинської області (згідно з паспортом серії НОМЕР_2 ), адреса проживання: АДРЕСА_2 (згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 9 від 18 квітня 2024 року), тобто особою, яка зазначена спадкодавцем у заповіті.

Заперечення відповідача ОСОБА_3 зводяться виключно до того, що позивач ОСОБА_1 , хоч і є родичкою спадкодавця (двоюрідною племінницею), однак не племінницею, як про це зазначено в заповіді самою спадкодавицею.

При цьому, колегія суддів зауважує, що заповіт є чинним, а наявність чи відсутність родинних стосунків спадкоємця ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 правового значення не має та не може свідчити про відсутність у позивача права на спадкування.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11 березня 2019 року в справі № 61-12327св18.

Одночасно із цим, згідно з пунктами 5.1, 5.16 пункту 5 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Якщо в заповіті зазначені родинні відносини спадкоємця зі спадкодавцем, нотаріус перевіряє документи, що підтверджують факт родинних відносин, та за бажанням спадкоємців зазначає про родинні відносини у свідоцтві про право на спадщину за заповітом.

Оскільки відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ґрунтувалася на відсутності документів, які б встановлювали, що позивач є племінницею спадкодавця, тому суд першої інстанції правильно вдався до перевірки факту родинних відносин і встановив такий.

Факт родинних відносин між спадкоємцем ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_4 (позивач доводиться спадкодавиці хоч і двоюрідною, однак, як і зазначено у заповіті - племінницею), підтверджується архівними довідками № 387/01.23 від 05 грудня 2024 року, копією метричної книги реєстрації актів про народження, шлюб, смерть парафіян Хресто-Воздвищенської церкви села Теремно Луцького повіту та сіл Підгайці, Липини, Струмівка за 1932-1942 роки, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 20 травня 1978 року, повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 9 від 18 квітня 2024 року (щодо актового запису про шлюб), № 6 від 18 квітня 2024 року (щодо актового запису про народження), № 6 від 18 квітня 2024 року (щодо актового запису про шлюб), № 9 від 18 квітня 2024 року (щодо актового запису про народження), № 1 від 18 квітня 2024 року (щодо актового запису про шлюб), № 9 від 18 квітня 2024 року (щодо актового запису про народження).

Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємицею за заповітом підтвердили також допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2022 року в справі № 947/22756/19).

Підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про те, що суд встановив факт родинних відносин на підставі пояснень свідків, що не є належним способом доказування факту, який просить встановити позивач, оскільки суд першої інстанції, при встановленні факту родинних відносин позивача та спадкодавця керувався першочергово письмовими доказами (матеріалами спадкової справи, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану, архівними довідками, копіями свідоцтв про укладення шлюбу, паспорта позивача, свідоцтва про смерть тощо). Встановлений на основі письмових доказів родинний зв`язок осіб підтвердили в судовому засіданні свідки своїми поясненнями, які узгоджуються з інформацією, викладеною у письмових доказах, та обставинами, що викладеними позивачем у позовній заяві. Пояснення свідків містять дані щодо предмета доказування в цій справі, а тому є належними доказами і враховуються судом при вирішенні позову.

Відповідач та його представник ні до суду першої інстанції, а ні до апеляційного суду не надали належних і допустимих доказів на спростування факту родинних відносин між спадкоємицею за заповітом та спадкодавцем, тому колегія суддів вважає встановлений судом першої інстанції факт родинних відносин між такими особами таким, що підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно колегія суддів зазначає таке.

Принцип ефективності закріплений у ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20.

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).

Позиція відповідача ОСОБА_3 свідчить про те, що останній заперечує право позивача ОСОБА_1 на спадкування за заповітом, складеним спадкодавцем ОСОБА_4 25 квітня 2017 року, усього належного їй на момент її смерті майна: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1372 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_4 на вказані об`єкти нерухомості підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 29 березня 2005 року № 20-3 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 394324776 від 10 вересня 2024 року.

Наявність правовстановлюючих документів на спадкове майно у справі, що переглядається, не може бути самостійною підставою для відмови в позові в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно, оскільки таким чином не вичерпується спір сторін, і не визнане відповідачем право позивача на спадкове майно за заповітом не віднайде свого правового захисту.

Таким чином, за умови наявності спору між сторонами про право позивача на спадкове майно, відмову нотаріуса позивачу у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд першої інстанції, враховуючи попереднє встановлення факту родинних відносин позивача зі спадкодавцем, дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_4 за її заповітом.

Судом також враховано, що житловий будинок було набуто ОСОБА_4 у 2004 році шляхом спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_11 (земельна ділянка для обслуговування будинку) і є її особистим майном, набутим у порядку, встановленому статтею 57 СК України, а не спільним майном подружжя.

При цьому, суд не залишив поза увагою те, що заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України).

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

Визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно по смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами гараж Ю-1, сарай-літня кухня В-1, огорожа 1, за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 46,6 кв.м., земельну ділянку площею 0,1372 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:7627, відновлює невизнане відповідачем ОСОБА_3 право спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 та не порушує спадкових прав відповідача ОСОБА_3 як непрацездатного вдівця (іншого з подружжя, що пережив спадкодавця) та особи, яка має право на обов`язкову частку.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального права, а доводи відповідача в цій частині апеляційної скарги не віднайшли свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відхилення судом першої інстанції заяви відповідача про закриття провадження в справі в частині позовних вимог, оскільки мотивувальна частина рішення суду містить висновки щодо відмови в задоволенні такого клопотання Підстав для закриття справи в частині позовних вимог не встановлено.

Суд першої інстанції повно оцінив та перевірив докази, надані сторонами, надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 36 ЦПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, або його думки в інших справах, не можуть бути підставою для відводу, оскільки це не вказує на його упередженість чи необ`єктивність, а є лише висловленням позиції щодо правового питання. Питання відводу, заявлене відповідачем складу суду, що розглядав справу як суд першої інстанції, вирішувалося ухвалою від 02 червня 2025 року. Доводи апеляційної скарги про заінтересованість головуючого судді суду першої інстанції не містять обґрунтування, відповідач виключно презюмує наявність підстав для відводу судді, однак жодним чином їх не мотивує, перекладаючи на суд апеляційної інстанції належний стороні процесуальний обов`язок доведення обставин, на які він посилається, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду на підставі пункту 2 частини третьою статті 376 ЦПК України.

Не встановлено судом апеляційної інстанції і інших процесуальних підстав, які визначені частиною третьою статті 376 ЦПК України як обов`язкові для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У відзиві на позовну заяву, як у першій заяві по суті, відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_12 не виклали заперечень щодо суми заявленого у позові розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Докази розміру та оплати послуг професійної правничої допомоги були подані разом із заявою про ухвалення додаткового рішення продовж визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України строку.

Одночасно із цим, з урахуванням заперечень представника відповідача, викладених у заяві від 28 серпня 2025 року, на заяву про ухвалення додаткового рішення розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, була істотно зменшена судом першої інстанції. Ухвалена до стягнення сума в розмірі 10 000 грн відповідає критеріям співмірності з обсягом наданих представником послуг позивачу, реальності таких витрат та їх розумності.

Правові підстави для відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу, які позивач понесла під час розгляду справи в суді першої інстанції, відсутні, оскільки позов задоволено і інше суперечитиме принципу справедливості та правилам статті 141 ЦПК України, за якими позивач у разі задоволення позову має право на відшкодування йому відповідачем судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та додаткове рішення постановлені з додержанням норм процесуального права і з правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для їх скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 вересня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя

Судді