Справа № 758/9765/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю секретаря судового засідання Білоус А.О.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про визнання батька таким, що самостійно виховує дитину,-

В С Т А Н О В И В :

У провадженні суду перебуває вказана цивільна справа, розгляд якої здійснюється за правилами загального позовного провадження.

У підготовче судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце його проведення повідомлені належним чином.

Разом із цим, як вбачається із матеріалів справи, 25.09.2025 до суду надійшла заява відповідача про визнання позову.

06.10.2025 до суду надійшла заява представника третьої особи про розгляд справи за її відсутності.

16.10.2025 до суду надійшла заява позивача про проведення судового засідання без його участі.

Ураховуючи наведене, суд ухвалив проводити судове засідання за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до змісту заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 просить суд визнати, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 16.07.1998 він перебував із відповідачкою ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.06.2025. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 . Згідно з рішенням Подільського районного суду від 29.01.2025 місце проживання дочки сторін визначено разом з батьком. Відповідач байдужа до життя своєї дитини, її вихованням не займається, не забезпечує її достатнім рівнем піклування. З березня 2022 року вона постійно проживає у м. Варшава в Республіці Польща, а з 15.03.2023 офіційно там працевлаштована. Позивач особисто вирішує побутові проблеми задля забезпечення інтересів дочки, проживає разом із нею, а тому для реалізації та забезпечення прав дитини йому необхідно встановити факт самостійного виховання ним дитини.

У заяві про визнання позову відповідач ОСОБА_2 повідомила суд, що починаючи з березня 2022 року і по теперішній час вона постійно проживає та працевлаштована у м. Варшава, куди виїхала у зв`язку з повномасштабним військовим вторгненням росії на територію України, повертатися до України вона не планує. Їхня з позивачем дочка ОСОБА_4 виїжджати до Польщі не хоче, а бажає надалі проживати разом із батьком в Україні. Враховуючи наведене, відповідач позов визнає та не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача.

Оцінюючи такі доводи сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням вказаних вище норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе за умов: 1) визнання їх всіма учасниками справи; 2) відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020 у справі №572/2515/15-ц (провадження №61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

З аналізу наведених вище положень законодавства та практики Верховного Суду слідує висновок про те, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Крім того, суд враховує, що у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підстав інших документів, які стосуються справи.

Третьою особою у даній справі є Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради.

Як вбачається зі змісту заяви вказаної Служби, яка надійшла до суду 06.10.2025, у ній представник третьої особи вказує на відсутність у органу опіки та піклування виконкому Ірпінської міської ради повноважень та підстав для складання висновку у даній справі з огляду на те, що на момент подання позовної заяви до суду дочці сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уже виповнилося 14 років, а тому в силу ст. 160 СК України вона має право самостійно обирати з ким із батьків проживати.

Судом також враховується, що позовна заява надійшла до суду 30.06.2025, провадження у справі було відкрито 05.09.2025, а заява про визнання позову надійшла від відповідача 25.09.2025, тобто до проведення першого судового засідання у справі, яке було призначено на 16.10.2025.

Наведена обставина, на думку суду, ставить під сумнів взагалі наявність спору між сторонами.

При цьому суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 10.11.2023 у справі №401/2944/22, де Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, наведених в обґрунтування позову.

Крім того, суд виходить із того, що міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14.04.2021 у справі № 716/591/19.

Із урахуванням наведеного вище, суд визнає за неможливе прийняття заяви відповідача про визнання позову без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи, у зв`язку з чим відмовляє у прийнятті такої заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 82, 200, 206, 258-261, 353 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у прийнятті заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про визнання батька таким, що самостійно виховує дитину.

Підготовче судове засідання у справі призначити на 08.12.2025 о 10 год. 30 хв.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяО. О. Ковбасюк