Справа № 201/6236/25
Провадження № 2/201/3266/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

за участю представника позивача адвоката Біжко Ю.О.

представника відповідача адвоката Добринь Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соборного районного суду міста Дніпра у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилається на те, що 15.02.2022 року між ОСОБА_3 (далі позивач або позикодавець) та ОСОБА_2 (далі відповідач або позичальник) було укладено договір позики, відповідно до приписів якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язалась повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки визначені цим договором.

Зазначений договір було укладено відповідно в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №350.

Відповідно до п. 1.2 Договору позики, сума позики складає 532187, 08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США.

Положеннями п. 2.1 Договору позики сторони передбачили, що позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики у повному розмірі в строк до 21.02.2022. Відповідно до п. 3.1 Договору, сторони погодили, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним суми позики в розмірі 532187,08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США, відповідно до курсу Національного банку України, встановлено в день підписання цього договору. Також, 15.02.2022, додатково позичальником ОСОБА_2 власноручно було написано розписку, про отримання грошової суми еквівалентній 18650,00 доларів США по курсу НБУ від ОСОБА_4 та грошову суму зобов`язалась повернути в строк не пізніше 21.02.2022. Позивач просить стягнути з відповідача за договором позики від 15.02.2022 у розмірі 252805,60 доларів США, яка складається з: 18 650, 00 доларів США сума основного боргу; 13 526,10 доларів США відсотків; 220 629, 50 доларів США пені.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 20 травня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с. 19).

Ухвалою судді від 02 червня 2025 року, після усунення позивачем недоліків у позовній заяві, відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за правилами загального позовного провадження.

Відповідач скористалась правом подачі відзиву, в якому позов не визнала, зазначила, що позика була надана відповідно до умов договору в гривні, а отже не зрозуміло, чому позивач вимагає повернення боргу в доларах США, також зазначила, що наразі не підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, оскільки на зараз діють Перехідні положення ЦК України, крім того, зазначила, що сума відсотків по договору надто висока.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні також підтримав поданий ним відзив та просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Судом встановлено, що 15.02.2022 між ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 (було укладено договір позики, відповідно до приписів якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язалась повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки визначені цим договором.

Зазначений договір було укладено відповідно в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №350.

Відповідно до п. 1.2 Договору позики, сума позики складає 532187, 08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США.

Положеннями п. 2.1 Договору позики сторони передбачили, що позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики у повному розмірі в строк до 21.02.2022. Відповідно до п. 3.1 Договору, сторони погодили, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним суми позики в розмірі 532187,08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США, відповідно до курсу Національного банку України, встановлено в день підписання цього договору. Також, 15.02.2022, додатково позичальником ОСОБА_2 власноручно було написано розписку, про отримання грошової суми еквівалентній 18650,00 доларів США по курсу НБУ від ОСОБА_4 та грошову суму зобов`язалась повернути в строк не пізніше 21.02.2022.

Також, сторони погодили у п. 3.3. Договору, що повернення суми позики чи її частини здійснюється готівковими коштами у національній валюті України за курсом продажу долару США, встановленого Національним банком України для здійснення кожного платежу за цим договором. Тобто, у разі зміни курсу Національного банку України в порівнянні з курсом, що був зафіксований сторонами на дату укладення цього договору (п. 1.2 цього Договору), сума позики чи її частина, яка підлягає поверненню у гривнях, корегується пропорційно такій зміні курсу на дату здійснення кожного платежу згідно цього договору.

Згідно з п. 3.7 Договору позики, сторони домовились, що у випадку, якщо протягом 60 днів з дати закінчення строку позики, визначеного в. п. 2.1 Договору позики, позичальник не погасить позикодавцю суму позики в повному розмірі, позичальник зобов`язується починаючи з першого дня прострочення суми позики і до повного погашення суми позики, сплачувати на користь позикодавця на прострочену суму позики проценти в розмірі 24% річних, з розрахунку 365 календарних днів в році.

Крім того, відповідно до п. 5.3 Договору позики, у разі порушення позичальником строків повернення суми позики та/або її частини, встановлених умовами цього Договору, позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу/ів за кожен день прострочки сплати суми позики та/або її частини.

Приписами п. 5.6 Договору встановлено, що у разі виникнення між сторонами спорів або суперечок, які випливають із умов даного Договору та при неможливості їх вирішення шляхом переговорів, зазначені спори підлягають вирішенню судовими органами відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).

Враховуючи викладене, договір позики та розписка про отримання готівкових коштів, підтверджують факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів в розмірі 18650,00 доларів США із зобов`язанням повернути їх у строк не пізніше 21.02.2022. Відповідно, між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте відповідач порушила свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Вчинена сторонами письмова форма договору позики та написана власноручно розписка про отримання коштів є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідач зобов`язання за договором позики не виконала, а тому Позивач має право звернутися до суду із за захистом свого порушеного права. Також, зазначу, що оскільки Відповідачем у позику було отримано грошову суму в іноземній валюті Позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Суд критично сприймає посилання позивача про те, що зобов`язання має бути виконане в іноземній валюті, оскільки умовами договору визначено, що позика була надана саме в гривні України із визначенням еквіваленту в доларах США.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Отже, на думку суду, заборгованість та відсотки за договором мають бути стягненні в гривні України з зазначенням еквіваленту в іноземній валюті по курсу НБУ на дату поставлення рішення.

Щодо стягнення пені за вказаним договором суд вважає за необхідне визначити наступне.

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 549 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Приписами п. 3.7. Договору позики передбачено, що сторони домовились, що у випадку, якщо протягом 60 (шістдесяти) днів з дати закінчення строку позики, визначеного п. 2.1 Договору позики, позичальник не погасить позикодавцю суму позики в повному розмірі, позичальник зобов`язується, починаючи з першого дня прострочення повернення суми позики і до повного погашення суми позики, сплачувати на користь позикодавця на прострочену суму позики проценти в розмірі 24% (двадцять чотири відсотка) річних, з розрахунку 365 календарних днів в році.

Також, положення п. 5.3 Договору позики передбачають, що у разі порушення позичальником строків повернення суми позики та/або її частини, встановлених умовами цього договору, позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі 1% (один відсоток) від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати суми позики та/або її частини.

Разом з тим, 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022, який продовжувався неодноразово і діє до цього часу.

Відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, на-раховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Також зазначеним Законом внесені зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та відповідно до пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої заборгованість з пені задоволенню не підлягають, на підставі вище викладених законодавчих обмежень.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суму боргу за договором позики від 15.02.2022 в розмірі 1326298,84 грн., з яких 768753, 00 грн. сума основного боргу, 557545,84 грн. відсотки за користування позикою, що є еквівалентом 32176,10 доларів США по курсу Національного банку України на дату постановлення рішення.

На підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 12112,00 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики від 15.02.2022 в розмірі 1326298 (один мільйон триста двадцять шість тисяч двісті дев`яносто вісім) гривень 84 копійки, з яких 768753 (сімсот шістдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят три) гривні 00 копійок сума основного боргу, 557545 (п`ятсот п`ятдесят сім тисяч п`ятсот сорок п`ять) гривень 84 копійки відсотки за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 12112 (дванадцять тисяч сто дванадцять) гривень 00 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В. Батманова