Провадження № 2/643/1550/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - Поліщук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Костенюк А.В.,

розглянувши у відкритому судового засіданні у приміщенні суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що з 2016 року він з відповідачкою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 1444 від 07.12.2017. Реєстрацію народження він повністю доручив відповідачці, і вона отримала свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , в якому прізвище його дочки було записано « ОСОБА_4 », тобто реєстрація була здійснена за ст. 135 СК України. В зв`язку з тим, що свідоцтво народження було видано згідно ст. 135 СК України, для визнання його батьківства малолітньої доньки потрібно було або подати спільну заяву з відповідачкою, або встановити батьківство рішенням суду. Одразу після початку російської агресії відповідачка поїхала з України, залишивши дочку і не залишила нотаріальну заяву про визнання його батьком. Тому для встановлення батьківства він змушений був звернутися до суду і був визнаний батьком малолітньої відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/4769/23 від 27.03.2024, на підставі якого отримав свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , де прізвище, ім`я та по батькові дитини зазначено « ОСОБА_3 », батьком зазначений, ОСОБА_1 . Відповідачка жодного разу з початку російської військової агресії на Україну не поверталася, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала і не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Донька від матері не отримує жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, навіть не цікавилася її життям.

Ухвалою суду від 20.12.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Позивач у визначені в ухвалі суду строки недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою суду від 29.01.2025 провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

15.07.2025 ухвалою суду замінено у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору із Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.

25.08.2025 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 прохав розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує, про що зазначив у письмових заявах від 27.03.2025, 28.04.2025, 15.07.2025, 22.08.2025, 22.09.2025, 21.10.2025.

Відповідачка ОСОБА_2 13.02.2025 подала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що не заперечує проти задоволення позову, з мотивами вказаного позову згодна.

Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Малько О.П. звернувся до суду із заявою про проведення розгляду справи за відсутності представника органу опіки та піклування.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.03.2024 визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виключено з актового запису № 1444 складеного 07.12.2017 Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька ОСОБА_6 ; внесено зміни до актового запису № 1444 складеного 07.12.2017 року Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: вказати у відомостях про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, прізвище дитини змінити з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_7 », ім`я та по-батькові дитини залишити без змін. Рішення набрало законної сили 07.05.2024 (а.с.10-12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.06.2024 матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено ОСОБА_2 , батьком ОСОБА_1 (а.с.05).

З довідок від 04.06.2022 № 6330- та від 26.07.2024 № 6330- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживають в АДРЕСА_2 (а.с.06-07).

Відповідно до довідки комунального закладу «Харківський ліцей № 139 Харківської міської ради» від 26.08.2024 № 345 ОСОБА_3 навчається в 1-А класі комунального закладу «Харківський ліцей № 139 Харківської міської ради». Навчання відбувається в онлайн-форматі (а.с.17).

Відповідно до довідки комунального закладу «Харківський ліцей № 139 Харківської міської ради» від 18.10.2024 № 395 ОСОБА_3 навчається в комунальному закладі «Харківський ліцей № 139 Харківської міської ради» з 01.09.2024 і на даний час є ученицею 1-А класу. Вихованням дитини займається батько ОСОБА_8 , який належним чином виконує свої обов`язки. Мати учениці, ОСОБА_2 , протягом навчання дитини в школі батьківські збори не відвідувала, не спілкувалась з класним керівником, не цікавилась навчанням доньки (а.с.18).

Органом опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської радинадано висновок за вих. № 206 від 08.05.2025, яким керуючись ст.ст. 19, 164 СК України, рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.97-98).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 26.11.2024, остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Матеріальних та моральних претензій не має та в подальшому мати не буде. Правові наслідки цієї відмови передбачені ст. 166 СК України, їй знайомі та зрозумілі (а.с. 13).

У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 вказано, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Разом з тим, позивачем не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав по відношенню до дитини та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла будь-яке насильство стосовно неї.

Водночас, матеріали справи не містять даних про те, що за весь час окремого проживання дитини від матері, до останньої застосовувались заходи впливу та попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях матері. Надані позивачем докази не доводять винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Крім того, суд акцентує увагу, що позивач посилаючись у позовній заяві на відсутність з боку відповідачки матеріальної допомоги на утримання дитини, не заявляв вимог щодо стягнення аліментів на утримання дитини.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини.

Матеріальне забезпечення та виховання дитини батьком, а також неможливість матері дитини ОСОБА_2 належним чином виконувати батьківські обов`язки не може свідчити повною мірою про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено.

В постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що "заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини". Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.

Аналізуючи вищенаведене, суд не приймає до уваги заяву відповідачки про визнання позову, оскільки задоволення заявлених позивачем позовних вимог суперечило б вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, тому суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а тому вважає за необхідне у позові відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями ст.ст. 150, 164, 165 СК України, ст.ст. 4, 13, 136, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, адреса: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55, .

Суддя Т.В. Поліщук