Справа № 148/2537/25
Провадження №2/148/1229/25
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

20 жовтня 2025 року м. Тульчин

Суддя Тульчинського районного суду Вінницької області Штифурко Л.А., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про скасування постанови, стягнення коштів,-

встановила:

01.10.2025 ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаною вище позовною заявою.

Ухвалою судді від 02.10.2025 вказана вище позовна заява залишена без руху та позивачці надано строк для усунення її недоліків,а саме: зазначення статусу учасників справи (позивач, відповідач, третя особа); поштового індексу та ідентифікаційного коду в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України юридичної (юридичних) особи (осіб), до якої (яких) пред`явлено позовні вимоги, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти сторін, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у юридичної (юридичних) особи (осіб), до яких пред`явлено позовні вимоги; доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги;за наявності доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою; копії паспорта позивача, копію витягу з реєстру територіальної громади за місцем реєстрації позивача.

За наявності клопотання про витребування доказів, зокрема, зазначити заходи, які були вжиті для отримання цього доказу позивачем самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху 17.10.2025 від позивачки до суду надійшов лист, згідно якого остання лише зазначила про свою незгоду з ухвалою суду від 01.10.2025 та вважає, що дану ухвалу варто залишити без задоволення, оскільки в ній судом застосований надмірний формалізм.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про те, чи усунуті позивачкою недоліки позовної заяви та чи наявні підстави для відкриття провадження у справі, суд звертає увагу на таке.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.92, (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.98 та "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26.07.2007). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998).

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 13.09.2023 у справі №204/2321/22 наголосила, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Звертаю увагу, що Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Слід зазначити, що залишення позовної заяви без руху свідчить не про допущення судом надмірного формалізму, а про вчинення дій, направлених на упорядкування процесуальних правовідносин, тобто є необхідним (позитивним) формалізмом, який сприяє належному здійсненню правосуддя. Зазначені в ухвалі суду від 02.10.2025 підстави не є надмірним формалізмом чи обмеженням доступу до правосуддя, оскільки являють собою прояв забезпечення реалізації балансу принципу верховенства права та принципів цивільного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

Жодних дій на усунення недоліків позовної заяві, на які вказано судом в ухвалі від 02.10.2025, позивачкою не вчинено, не зважаючи на те, що з цих підстав її позовна заява залишалася без руху неодноразово.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства щодо форми та змісту позовної заяви, жодних інших вимог, крім тих, що передбачені законом, при залишені позовної заяви ОСОБА_1 без руху, суд не застосував. Суд вказав лише на ті недоліки щодо форми та змісту позовної заяви, що наявні в ній, та які не є такими, що обєктивно не можуть бути усунуті.

З огляду на викладене доходжу висновку, що вимоги ухвали суду від 02.10.2025 про усунення недоліків позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 не усунуто.

За змістом ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175, 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Отже, безумовною підставою повернення позовної заяви законодавцем визначено невиконання вимог, викладених в ухвалі про залишення заяви без руху.

За таких обставин, у відповідності до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути.

Роз`яснити, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суддя,-

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про скасування постанови, стягнення коштів - вважати неподаною та повернути позивачці.

Роз`яснити, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л.А.Штифурко