Провадження № 2/761/2218/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Аббасової Н.В.,

при секретарі: Сухині А.С.,

за участі:

представника позивачки: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивачка) звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач) про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, в якому просила суд:

- припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ., які належать ОСОБА_3 ;

- виплатити ОСОБА_3 в якості компенсації ринкової вартості 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з депозитного рахунку Шевченківського районного суду м. Києва грошові кошти в сумі 667 729,77 гривень, що внесені ОСОБА_2 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №26 від 23.05.2024 року.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 15 серпня 2007 року ОСОБА_4 , з однією сторони, та ОСОБА_3 (далі-відповідач), ОСОБА_3 (далі-позивачка), з іншої сторони, уклали Договір дарування житлового будинку. За даним договором ОСОБА_4 передає у власність позивачу та відповідачу в рівних долях житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідною бабусею позивача.

06 вересня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна видано реєстраційне посвідчення №030549 про те, що житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований за позивачем та відповідачем в рівних долях на праві приватної власності на підставі договору дарування.

Позивачка зазначає, що на момент укладання Договору дарування житлового будинку позивач та відповідач перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва (справа №761/8044/13-ц) від 28 травня 2013 року

Також, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04 лютого 2008 року серії ЯЖ №006167, позивач та відповідач є співвласниками земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування від 15 серпня 2007 року. Позивачу належить 1/2 вищезазначеної земельної ділянки, та відповідачу належить 1/2 даної земельної ділянки.

Як стверджує позивачка, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем спільне володіння і користування спільним майном ускладнилося, оскільки кожен живе своїм окремим життям. Крім того відповідач перешкоджає позивачу належно володіти, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач постійно погрожує позивачці фізичною розправою, розкидає її речі, наводить безлад, незаконно заселяє у домоволодіння сторонніх осіб без її згоди, тому позивач була вимушена звернутися до суду для визначення порядку користування житловим будинком, що є спільною сумісною власністю.

Так, 20 травня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва виніс рішення (справа №761/25422/14-ц), в якому виділив у користування позивачу та відповідачу житлові кімнати, визначив приміщення загального користування, та зобов`язав відповідача не вселяти сторонніх осіб у домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди позивача.

Окрім цього, позивачка звертає увагу, що у ніч з 11.03.2015 на 12.03.2015 відповідач навмисно здійснив підпал прибудинкової споруди, яка у результаті пожежі була фактично знищена, внаслідок чого в Шевченківському РУ ГУ МВС відносно відповідача відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 121 КК України. Тому у липні 2016 року позивачка була вимушена звернутися до суду про відшкодування майнової та моральної шкоди. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2017 року (справа 761/27115/16-ц) позовні вимоги позивача про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволені частково, та вказано стягнути з відповідача 58 739,30 грн. майнової шкоди, 5 000 грн. моральної шкоди та 1 443, 54 грн. відшкодування судового збору

У грудні 2023 року порушуючи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року, відповідач знову заселяє в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди позивача, свого товариша, з яким часто вживають алкогольні напої та буянять. Так 13.12.2023 року позивач приїхала додому в вищезазначений житловий будинок, та побачила там товариша відповідача, який без видимих причин не впускав її до будинку та хапав за руки, тому позивач була вимушена викликати працівників поліції з метою фіксації вказаної події, а також задля вжиття відповідних заходів реагування, що підтверджується довідкою від 19.12.2023 року. Також у даній довідці зазначено що відповідач під час бесіди з працівниками поліції підтвердив той факт що у будинку проживає його товариш ОСОБА_5 , хоча позивач на це згоду не давала.

У зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду з позовом про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності за нею, з виплатою грошової компенсації відповідачу в рахунок припинення права спільної часткової власності, оскільки спільне володіння і користування майном є неможливим.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2024 матеріали вказаної справи передані для розгляду судді Аббасовій Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2024 відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

27.11.2024 надійшла заява представника позивачки про уточнення позовних вимог, згідно якої представник зазначає що 21.09.2024 у спірному будинку сталась пожежа, внаслідок чого зменшилась його ринкова вартість, за таких обставин, враховуючи повторний висновок про вартість житлового будинку позивачка просить виплатити відповідачу, в якості компенсації ринкової вартість 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з депозитного рахунку Шевченківського районного суду м. Києва грошові кошти в сумі 439 212,77 гривень.

Протокольною ухвалою суду від 30.01.2025 задоволено клопотання представника відповідача про виклик та допит у судовому засіданні свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у загальному позовному провадженні.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав, зазначив що викладені у позові обставини не дають можливості спільного користування належним сторонам майном, а тому просить припинити право власності відповідача на 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , визнати право власності позивачки на вказане майно та виплатити відповідачу компенсацію вартості частки спільного майна.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначивши що у відповідача відсутнє інше нерухому майно у якому останній міг би проживати, при цьому обставини на які посилається позивачка не відповідають дійсності, стороною позивача не доведено наявності перешкод у користуванні позивачкою належною їй частиною домоволодіння.

У судовому засіданні 06.03.2025 допитано свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

Вислухавши позицію сторін цивільного процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Виходячи з положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За нормою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно із правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. у справі № 6-68ц14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №?908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп. 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі №?210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі №? 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №?303/4849/16-ц, 02 листопада 2021 року у справі №? 263/13236/16-ц.

Отже, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина с визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Як убачається з матеріалів цивільної справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2013 у справі № 761/8044/13-ц.

15 серпня 2007 року ОСОБА_4 , з однією сторони, та ОСОБА_3 (далі-відповідач), ОСОБА_3 (далі-позивачка), з іншої сторони, уклали Договір дарування житлового будинку. За даним договором ОСОБА_4 передає у власність позивачу та відповідачу в рівних долях житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідною бабусею позивача.

06 вересня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна видано реєстраційне посвідчення №030549 про те, що житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований за позивачем та відповідачем в рівних долях на праві приватної власності на підставі договору дарування.

Також, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04 лютого 2008 року серії ЯЖ №006167, позивач та відповідач є співвласниками земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування від 15 серпня 2007 року. Позивачу належить 1/2 вищезазначеної земельної ділянки, та відповідачу належить 1/2 даної земельної ділянки.

Спір між сторонами виник з підстав перешкоджання позивачу належно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 761/25422/14-ц позовні вимоги ОСОБА_3 (позивач, змінено прізвище на ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим будинком, що є спільною сумісною власністю задоволено частково. Виділено у користування ОСОБА_3 , житлові кімнати № 1-5 площею 13,9 кв.м, № 1-6 площею 10,8 кв.м. у житловому будинку літ. «А», за адресою: АДРЕСА_1 . Виділено у користування ОСОБА_3 , житлові кімнати: № 1-7, площею 12,6 кв.м., № 1-8 площею 8,6 кв.м. у житловому будинку під літ. «А», за адресою: АДРЕСА_1 . Визначено приміщеннями загального користування: коридор - № 1-1 площею 4,6 кв.м., санвузол - № 1-2 площею 4,2 кв.м., кухню - № 1-3 площею 7,5 кв.м., коридор - № 1-4 площею 4,5 кв.м. у житловому будинку під літ. «А», за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 не вселяти сторонніх осіб у домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди ОСОБА_3 .

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у ніч з 11.03.2015 на 12.03.2015 відповідач навмисно здійснив підпал прибудинкової споруди, яка у результаті пожежі була фактично знищена, внаслідок чого в Шевченківському РУ ГУ МВС відносно відповідача відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 121 КК України.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2017 року у справі № 761/27115/16-ц позовні вимоги позивача про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволені частково, стягнуто з відповідача 58 739,30 грн. майнової шкоди, 5 000 грн. моральної шкоди та 1 443, 54 грн. відшкодування судового збору. Предметом даного спору було відшкодування шкоди, завданої підпалом сараю.

Судом установлено, що позивачка та відповідач, її колишній чоловік є власниками у рівних частках житлового будинку, що розташований на земельній ділянці площею 782 кв.м., та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 66,70 кв.м., сараю - літ. «Б», вбиральні - літ. «В», споруджень, зазначених під літ. «1-3,1».

При зверненні з цим позовом до суду, позивачем долучено Звіти про оцінку майна - земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 02.04.2024 та Звіт про оцінку майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від 08.10.2024 з визначенням ринкової вартості майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (справа №? 6-2925 цс 15).

Виділ частки майна в натурі означає поділ спільного майна на окремі самостійні об`єкти, що стають індивідуальною власністю співвласників. Натомість, виділ майна у користування передбачає лише розподіл порядку користування спільним майном, без зміни форми власності на окремі об`єкти.

Як зазначалось вище, судовим рішенням було виділено позивачу та відповідачу у користування житлові кімнати та визначено приміщення загального користування.

Слід зазначити, що позивачем суду не подано доказів щодо технічної неможливості поділу нерухомого майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки для його обслуговування.

Позивачем у позові викладено доводи про неможливість спільного користування частиною житлового будинку та земельною ділянкою з тих підстав, що через неприязні відносини, які склались між сторонами, як колишнім подружжям, позивач позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, також у позові зазначено, що саме через користування спірним будинком між сторонами часто виникають конфлікти та склались неприязні стосунки, які унеможливлюють спільне користування власністю.

Проте, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування будинком (п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України).

Судом при цьому взято до уваги, що як свідчать матеріали справи, 21.09.2024 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 сталася пожежа, про що свідчить акт про пожежу від 21.09.2024 та довідка Шевченківського УП ГУНП у місті Києві від 27.09.2024, проте, факт пожежі не може свідчити про неможливість спільного користування житловим будинком.

Доводи, які викладені у позовній заяві про те, що відповідач без погодження з позивачем надає в оренду частину будинку під зайняття підприємницькою діяльністю не підтверджені доказами, так само як і доводи про фізичне перешкоджання відповідачем позивачу користуватися будинком.

Як вбачається із показів свідка ОСОБА_7 , позивача не бачила у будинку останні 5 років, вона там не проживала, відповідач не користувався половиною будинку, належного позивачу.

Свідок ОСОБА_6 повідомив суду про те, що жив поруч з будинком за адресою: АДРЕСА_1 , однак не бачив, щоб у будинку проживала позивач.

Свідок ОСОБА_8 показав суду про те, що не бачила позивачку у спірному будинку протягом останніх 10-ти років.

Так, позивачем не доведено неподільності належного сторонам на праві спільної часткової власності житлового будинку та земельної ділянки, а також неможливості спільного проживання у будинку за встановлених судом обставин.

Виходячи з правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.02.2019 року у справі №?686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі № 210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім?ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Як вбачається із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить житлового будинку по АДРЕСА_1 . Докази наявності у нього іншого житла у матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд виходить з наступних встановлених обставин, що сторони у справі є власниками спірного об?єкту нерухомого майна в рівних частках, по частини кожен, та земельної ділянки для її обслуговування, тому припинення права власності відповідача на належну йому на праві власності частку у вказаному майні може завдати істотної шкоди інтересам співвласника - відповідача, також суд враховує позицію відповідача щодо незгоди отримати компенсацію вартості його частки в сумі, яка визначена позивачем та внесена на депозитний рахунок суду.

Варто вказати на те, що втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Із заперечень на позов вбачається, що відповідач не згодний на отримання компенсації вартості його частки житлового будинку та земельної ділянки у спільній частковій власності, тобто, в даному конкретному випадку отримання коштів за позбавлення права власності у розмірі, вказаному позивачами, не є співмірним.

Суд вважає, що інші зазначені стороною позивача обставини є недоведеними, та не є підставами для припинення права особи на частку у спільному майні в розумінні ст. 365 ЦК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, як про це заявлено згідно із підстав та предмету позову, завдасть істотної шкоди його інтересам, що є підставою для відмови в задоволені позову.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, внесена позивачем на депозит суду сума в розмірі 667 729,80 грн, які внесені ОСОБА_2 на підставі квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки 26 від 23.05.2024 підлягає поверненню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 15, 16, 182, 317, 319, 328, 331, 356, 358, 365 Цивільного кодексу України , статтями 2, 4, 10-12, 76-81, 89, 141, 209, 223, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, - залишити без задоволення.

Повернути ОСОБА_2 (номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1 ) грошові кошти внесені на депозитний рахунок суду в сумі 667 729 (шістсот шістдесят сім тисяч сімсот двадцять дев`ять) грн 80 коп., які внесені ОСОБА_2 на підставі квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки 26 від 23.05.2024 за наступними банківськими реквізитами - код отримувача: 26268059, Банк отримувача: ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача: UA1012089, призначення платежу: «депозит».

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Аббасова