ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2896/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року місто Київ

Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Кулика С.В., при секретарі Мірошниченко І.Р., за участю представника позивача Чайковського О.М. , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Парсентьевої О.М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнавши за ним право власності на частину цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.02.2022 року. Оскільки подружнє життя між сторонами не склалось, шлюб між ними було розірвано 17.09.2022 року, про що Дарницьким відділом реєстрації актів цивільного стану Центрального межригіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) складено відповідний актовий запис №201.

У період шлюбу позивачем було отримано квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира була приватизована позивачем разом із відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого групою приватизації Управління справами Верховної Ради України, згідно з розпорядженням від 17.12.2002 року, №105 та належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди, щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Відповідач категорично відмовляється подавати спільно із позивачем заяву про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, з метою внесення інформації про квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки інформація про вказану квартиру взагалі відсутня. Крім того позивач категорично відмовилась надавати позивачу навіть копії правовстановлюючих документів на квартиру. Оригінали вказаних документів відповідач приховала. Також, кілька років тому відповідач завела у квартирі двох вівчарок і всіляко протидіє доступу позивача до квартири.

Відповідно до приписів ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо один з подружжя спростовує презумпцію рівності часток у майні то тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції спільності майна покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Враховуючи наведене, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.09.2024 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя було залишено без руху.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17.10.2024 року, по справі було відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16.01.2025 року, по справі було закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до розгляду.

Позивач ОСОБА_4 та його представник адвокат Чайковський О.М. в судовому засіданні наполягали на задоволенні заявлених позовних вимог на підставі обставин викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення заявлених позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Парсентьєва О.М., також заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог. Зазначила, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності, проте вказана квартира не є спільним майном подружжя в розумінні закону, оскільки сторони набули право власності на вказану спірну квартиру на підставі приватизації державного житлового фонду. Відповідні частки кожного на спірну квартиру визначені. Тому не мається підстав для задоволення заявлених позовних вимог. З урахуванням наведеного просила відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи в повному обсязі, приходить до наступного.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 27.05.2015 року ОСОБА_4 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до паспорту громадянина України НОМЕР_2 виданого Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.08.2002 року на ім`я ОСОБА_4 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві, центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про що 17.09.2022 року було складено відповідний актовий запис №201.

Згідно відповіді на адвокатський запит з КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.08.2024 року, за даними реєстрових книг комунального підприємства об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , сторонами по справі.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого групою приватизації управління справами Верховної Ради України від 17.12.2002 року №105, квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частинах. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Зі змісту технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що вказана квартира є однокімнатною, загальною площею 41,8 квадратних метра, житлової площею 19,4 квадратних метра.

Згідно квитанцій про сплату житлово комунальних послуг за жовтень-листопад 2024 року, вказані платежі здійснювались відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивної і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналізуючи надані сторонами докази, суд враховує, що право власності сторін на спірну квартиру АДРЕСА_1 , виникло внаслідок реалізації сторонами права на приватизацію державного житлового фонду. Вказане майно не є об`єктом сумісно набутої власності подружжя в розумінні вимог ст. 60 СК України, а належить кожній стороні на праві спільної часткової власності в рівних частках. Враховуючи, що частки сторін на спірне майно визначені, воно не набувалось за рахунок спільних коштів подружжя за час шлюбу, правові підстави для його поділу, як спільного сумісного майна подружжя відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 60,70, 71 СК України, 258, 261 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 49, 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя С.В.Кулик