КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Лаухіною Вікторією Владиславівною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 04.01.2019 у розмірі 64 853 грн. 12 коп. станом на 13.12.2022;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 2684 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 04.01.2019 відповідач звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 04.01.2019.

На підставі укладеного договору відповідачка отримала кредит у розмірі 20 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву відповідачка підтвердила, що ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.

АТ «Універсал Банк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме: надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак відповідачка всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору, а тому має прострочену заборгованість.

Зважаючи на такі обставини, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.07.2025 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 04.01.2019 в розмірі 64 853 грн. 12 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» судові витрати в розмірі 2 684 грн.

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції розцінив підтвердження відповідачкою факту правовідносин як визнання отримання кредитних коштів від позивача, при цьому суд самоусунувся від встановлених ключових обставин справи та прийняв обставини, викладені виключно у позові.

Зазначає, що долучений до позову розрахунок боргу не дає можливості встановити та зрозуміти принцип (формулу) розрахунку боргу за тілом кредиту, дати виникнення боргу, нарахування процентів за користування коштами та штрафних санкцій за порушення зобов`язання. Разом з цим відзначає, що в розрахунку заборгованості містяться відомості про те, що 30.01.2022 відбулося погашення за наданим кредитом на суму 50 000 грн., яка значно перевищує залишок поточної заборгованості, проте вказане погашення жодним чином не відобразилося у розрахунку заборгованості.

Посилаючись на положення Закону України «Про споживче кредитування» зазначає, що врахування позивачем до тіла кредиту грошового зобов`язання невідомого та непідтвердженого походження є абсолютно неправомірним, а суд першої інстанції залишив поза увагою факт відсутності в матеріалах справах обґрунтованого розрахунку заборгованості та документів, що дали б змогу чітко та однозначно встановити суму та дату надання кредитних коштів.

Вказує, що суд не врахував, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. При цьому, у даній справі недоведеним є факт, що ОСОБА_2 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка надала змогу ініціювати платіжні операції.

Посилається на те, що як тільки відповідачка дізналась про те, що внаслідок втрати нею мобільних телефонів було несанкціоноване списання коштів з її рахунку, в тому числі у спосіб збільшення кредитного ліміту на карту, вона невідкладно повідомила банк та звернулась до органів поліції, а враховуючи те, що позивачем не було доведено обставин, які безспірно свідчать про те, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також зважаючи на відсутність волевиявлення відповідача у проведенні платіжних операцій, вимоги про стягнення заборгованості з останньої не підлягають задоволенню.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28.08.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Копію апеляційної скарги з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження та призначення справи до розгляду направлено на адреси учасників справи 02.09.2025.

АТ «Універсал Банк» копії вищезазначених ухвал, разом з копією апеляційної скарги та доданих до неї документів отримав 23.09.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив, що 04.01.2019 між АТ «Універсал Банк» та відповідачкою було укладено договір про надання банківських послуг «Monobank», згідно з умовами якого відкрито поточний рахунок в гривні на ім`я відповідача та остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на суму, вказану у додатку, відповідно до умов договору.

Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву відповідачка підтвердила, що ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.

Відповідачка у поданому відзиві не заперечувала факт існування договірних стосунків з позивачем та відкриття поточного рахунку відповідача, який зазначений в анкеті-заяві від 04.01.2019.

Згідно розрахунку заборгованості за договором про надання банківських послуг «Monobank», станом на 13.12.2022, утворилась заборгованість у розмірі 64 853 грн. 12 коп., яка складається із 64 853 грн. 12 коп. - суми загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, підтверджує фактичне отримання кредитних коштів і заборгованість позичальника ОСОБА_1 за виданим кредитом. При цьому зазначив, що з огляду на положення частини другої статті 530 ЦК України та враховуючи факт неповернення отриманих коштів у добровільному порядку, заборгованість за кредитом підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Щодо доводів відповідачки про те, що кредитні кошти були отримані іншою особою через втрату ОСОБА_1 мобільного телефону з доступом до мобільного додатку, суд першої інстанції вказав, що вирок суду, яким встановлено вину іншої особи у використанні коштів за кредитним договором, укладеним ОСОБА_1 з банком в матеріалах справи відсутній, а наявні у матеріалах справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, копії протоколів допиту потерпілої та свідка в кримінальному провадженні № 0000431 не свідчать про те, що кошти використані не відповідачем, а іншою особою.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг «Monobank» від 04.01.2019 та положень ст.ст. 509, 526 ЦК України, відповідачка свої зобов`язання за договором не виконує у повному обсязі та має перед банком заборгованість у розмірі 64 853 грн. 12 коп. (тіло кредиту).

Суд першої інстанції встановив, що відповідачкою не заперечується факт існування між нею та банком договірних правовідносин.

У свою чергу, відповідачка, підтверджуючи перебування у правовідносинах з банком, однак заперечуючи проти наявності у неї заборгованості послалася на те, що близько 6-ї години ранку 30.01.2022 у відповідачки було викрадено два телефони, на яких були встановлені мобільні додатки, зокрема «Monobank». Зникнення телефонів помітила не відразу, а близько десятої ранку. Купивши новий мобільний телефон та звернувшись в офіс мобільного оператора, задля відновлення номеру мобільного телефону, нею було встановлено факт незаконного використання її мобільного додатку, після чого негайно зателефонувала до банку та заблокувала рахунки. Цього ж дня, звернулась до правоохоронних органів та подала заяву про злочин, однак її звернення залишилось без реагування. Наступного дня повторно звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 02.02.2022 було порушено кримінальне провадження № 0000431 щодо вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України. Вказує, що 11.02.2022 її було допитано в якості потерпілої.

Зазначає, що зверталась до банку із повідомлення про викрадення її телефонів та вчинення невідомими особами щодо неї шахрайських дій з незаконним використанням її фінансового номеру, проте банк залишив такі повідомлення ОСОБА_1 без належного реагування.

Такі доводи ОСОБА_1 суд першої інстанції відхилив, посилаючись на відсутність в матеріалах справи вироку в кримінальному провадженні, яким би було визнано винною особу у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Апеляційний суд не погоджується з такими доводами суду першої інстанції, та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наведені відповідачкою обставини, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктами 1.4, 1.27 статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (тут і далі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держатель електронного платіжного засобу - фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу (пункт 1.4 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Відповідно до частин п`ятої-сьомої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналіз вказаних положень актів цивільного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу.

Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки.

При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Такі правові висновки, викладені у постанові Верховного суду від 03.10.2022 у справі № 387/746/18.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд враховує, що 31.01.2022 ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з повідомленням на неправомірні дії з боку невідомих осіб, яке було зареєстровано в журналі єдиного обліку за № 5905 (т. 1 а.с. 81).

02.02.2022 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_1 за фактом незаконного заволодіння 30.01.2022 приблизно о 05 год. 50 хв. невстановленою особою у шахрайський спосіб грошовими коштами з банківських карток, належних ОСОБА_1 , зокрема в АТ «Універсал Банк» (т. 1 а.с. 82).

11.02.2022 ОСОБА_1 було допитано у якості потерпілої та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, остання показала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно о 05 год. 50 хв., прямуючи додому з дня народження, сіла до таксі, а зайшовши додому, виявила відсутність мобільних телефонів: iphone 6s plus та samsung galaxy, котрі знаходились у лівому кармані її пальто. З даного приводу 01.02.2022 звернулась до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві та написала заяву під диктовку поліцейського. 30.01.2022 пішла до «Лайф сел» з метою відновлення номерів мобільних телефонів, а відновивши номер мобільного телефону виявила, що з її картки монобанк НОМЕР_1 було взято кредит готівкою 50 000 грн. Повідомила, що її коштами на банківських рахунках розпоряджалася інша особа, розраховувалась у магазинах та перераховувала кошти на рахунки інших осіб. 01.02.2022 о 14 год. 34 хв. зателефонував раніше не відомий чоловік, який представився працівником правоохоронних органів - ОСОБА_3 та попросив розблокувати картку, після чого він поверне гроші.

25.02.2023 було допитано у якості свідка ОСОБА_4 , яка будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України показала, що ОСОБА_1 є її подружкою та по суті поставлених питань повідомила, що весь день 30.01.2022 була вдома разом з ОСОБА_5 , а приблизно о 15 год. 00 хв. вирушили до ТЦ «DOMA» для придбання нового мобільного телефону та відновлення номерів мобільного оператору «Лайф». Протягом всього дня 30.01.2022 ОСОБА_1 не збільшувала кредитний ліміт по своїм банківським карткам, готівку в банкоматах не знімала, не здійснювала переказів та покупок у магазинах. Зі слів ОСОБА_6 , її мобільні телефони викрав раніше незнайомий їй таксист, котрий підвозив її додому.

Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 02.02.2022 № 0000431 за ч. 2 ст. 190 КК України перебуває у слідчому відділі Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, що підтверджується листом № 125/20-2023 від 24.02.2023 (т. 1 а.с. 91).

Такі обставини, на переконання колегії суддів, вказують на те, що ОСОБА_1 не сприяла втраті чи розкриттю інформації щодо своїх банківських рахунків, а стала жертвою злочину, про що невідкладно повідомила правоохоронні органи.

Разом з цим, з наявної в матеріалах справи виписки по рахунку вбачається, що отримавши кредитні кошти у розмірі 50 000 грн. їх було відразу перераховано на рахунок ОСОБА_7 , тобто ОСОБА_1 не розпорядилась ними на власний розсуд.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2021 у справі № 759/4025/19 зазначено, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Суд першої інстанції, не взявши до уваги заперечення відповідачки, та не встановивши обставин, які безспірно доводять, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті коштів з її рахунку, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості та, як наслідок, поклав на неї цивільно-правову відповідальність за операції, які вона не здійснювала.

Разом з цим, суд не звернув уваги на той факт, що як тільки відповідач дізналась про те, що внаслідок втрати нею мобільних телефонів, було здійснено оформлення кредиту на її рахунок, вона невідкладно повідомила банк та звернулась до правоохоронних органів, що вказує на сумлінність виконання нею своїх обов`язків та вчинення відповідачкою усіх залежних від неї дій для попередження продовження кримінального правопорушення, про що надала до суду належні, достатні, допустимі та достовірні докази.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За вказаних обставин, оскільки апеляційну скаргу відповідачки задоволено, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки судового збору у розмірі 4026 грн. (розмір ставки судового збору, який сплачено відповідачкою при зверненні до суду з апеляційною скаргою) (т. 2 а.с. 9).

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Лаухіною Вікторією Владиславівною - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство «Універсал Банк», , місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова