П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 382/235/25

Провадження: № 22-ц/824/12640/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Кисіль О. А.,

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що вона звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основну суму боргу в розмірі 50 000 доларів США (у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день виконання рішення суду), суму пені в розмірі 912 500 доларів США (у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день виконання рішення суду), суму 3 % річних в розмірі 6 119,20 доларів США (у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день виконання рішення суду). Зазначила, що у зв`язку з тим, що ціна позову становить 40 585 144,50 грн, не накладення арешту на майно може призвести до невиконання рішення суду та не погашення боргу перед позивачем.

У зв`язку з цим, просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: земельну ділянку :01:002:0240 - 0,4289 га; земельну ділянку :01:002:0235 - 0,25 га; земельну ділянку :01:002:0236 - 0,0356 га; земельну ділянку :03:004:0002 - 0,306 га; земельну ділянку :03:004:0001 - 0,2499 га; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку :01:002:0240 - 0,4289 га, що розташована в Івано-Франківській області, Косівський район, земельну ділянку :01:002:0235 - 0,25 га., що розташована в Івано-Франківській області, Косівський район, земельну ділянку :01:002:0236 - 0,0356 га., що розташована в Івано-Франківській області, Косівський район, земельну ділянку :03:004:0002 - 0,306 га, розташовану в Київській області, Бориспільський район, земельну ділянку :03:004:0001 - 0,2499 га, що розташована в Київській області, Бориспільський район, житловий будинок, адреса: АДРЕСА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не перевірив чи дійсно між сторонами виник спір і з яких підстав, чи співмірний обраний заявником захід забезпечення позову позовним вимогам. При цьому, заявник не надав суду доказів, що ОСОБА_1 має намір відчуження належного йому майна, та що існує загроза невиконання судового рішення. Вказує, що позивачем не додано доказів дійсної вартості майна, на яке просив накласти арешт, що не дає можливість зробити висновок про співмірність позовних вимог з обраним позивачем видом забезпечення позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вид забезпечення позову, вказаний у заяві позивача, а саме накладення арешту на земельні ділянки та будинок, є співмірним з заявленими позовними вимогами та буде достатнім для забезпечення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

За своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 910/4777/21.

У справі, яка переглядається, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. Тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Оскільки предметом позову в цій справі є стягнення боргу за договором позики у загальному розмірі 40 585 144,50 грн, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у межах визначеної позивачем ціни позову.

Дійсно, як зазначено в апеляційній скарзі, позивачем не надано доказів дійсної вартості майна, на яке судом накладено арешт. Водночас, належність цього майна відповідачу не заперечується, оскільки воно зареєстроване на його ім`я у відповідних державних реєстрах. Натомість, відповідач не надав доказів того, що вартість арештованого майна істотно перевищує суму позики, яку позивач просить стягнути.

При цьому застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами та прямо передбачений п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Обраний позивачкою вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Щодо відсутності заходів зустрічного забезпечення, колегія суддів зазначає, що законодавство України не містить імперативної вимоги про обов`язковість вжиття заходів зустрічного забезпечення у кожному випадку задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків унаслідок накладення арешту на майно, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому повноважень і вмотивовано не вдався до зустрічного забезпечення.

Враховуючи викладене, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з наведених у апеляційній скарзі доводів не вбачається.

Подібні правові висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Щодо відсутності підтвердження наявності спору, колегія суддів зазначає, що на момент розгляду заяви про забезпечення позову суд не здійснює оцінку доказів по суті спору, у тому числі не має обов`язку витребувати або перевіряти оригінали документів, які стануть предметом дослідження при розгляді справи по суті.

Факт наявності спору між сторонами встановлюється на підставі самої подачі позову, а також викладених у ньому обставин і доданих попередніх доказів. Твердження позивачки про боргові зобов`язання, підкріплені наданими копіями документів, що є достатньою підставою для розгляду заяви про забезпечення позову. Остаточна оцінка наданих доказів (у т.ч. договору позики) здійснюватиметься судом у межах розгляду справи по суті.

За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, а також про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, для забезпечення якого заявник просить вжити відповідні заходи.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В.А. Нежура