КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 376/487/19 Головуючий у суді першої інстанції - Коваленко О.М.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

20 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Яворського М.А. (судді-доповідача), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка О.М., в місті Сквира, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 29 вересня 2025 року було подано апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку безпосередньо до апеляційного суду, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження, визначеного ч.1 ст.354 ЦПК України.

Так, апелянт вказує, що ні він, ні його представник в судовому засіданні 22 лютого 2024 року присутні не були, про ухвалене рішення не знали. Про наявність оскаржуваного рішення він дізнався лише 30 серпня 2025 року, коли отримав копію повного тексту рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку.

Враховуючи зазначені відомості, а саме той факт, що апелянтом було отримано копію повного тексту оскаржуваного рішення лише 30 серпня 2025 року, останній вважає, що процесуальний строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин й просять його поновити.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також подану апеляційну скаргу, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу було подано з пропуском процесуального строку на апеляційне оскарження, визначеного ч.1 ст.354 ЦПК України, а тому остання не можу бути прийнята до розгляду й має бути відмовлено у відкритті провадження з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тлумачення вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями, встановлені державами - членами Ради Європи вимоги, щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28 жовтня 2004 року).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі "Устименко проти України", заява № 32053/13, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі "Рябих проти Росії", заява № 52854/99).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Дія 97" проти України" від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38 підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Проте, сам лише факт запровадження воєнного стану на всій території України не може бути безумовною підставою для поновлення пропущеного більше ніж на один рік строку на апеляційне оскарження без підтвердження заявником конкретних обставин, які унеможливили вчинення саме ним відповідної процесуальної дії у визначений законом строк в період воєнного стану. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (див. : постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22), ухвали Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі № 760/5152/20 (провадження № 61-7607ск23), від 29 червня 2023 року у справі № 570/5859/18 (провадження № 61-8863ск23).

Суд доходить висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження враховуючи наступні підстави.

З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2024 року було ухвалено оскаржуване рішення (а.с.146-152).

Встановлено, що ОСОБА_1 приймав активну участь у розгляді справи в суді першої інстанції.

Останнім було подано відзив на позовну заяву, а також заявлялися клопотання (а.с. 31-39).

Матеріали справи також містять рекомендовані повідомлення про вручення ОСОБА_1 кореспонденції суду, окрім того, апелянт та його представник неодноразово приймали участь у судових засіданнях, про що свідчать протоколи судових засідань.

Разом з тим, ОСОБА_1 звертався до суду із клопотанням про розгляд заявлених ним раніше клопотань (а.с. 54).

Матеріали справи містять неодноразові заяви від сторони ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи (а.с. 92, 94, 104, 131, 134).

Із заявою про ознайомлення із матеріалами справи ОСОБА_1 звернувся лише 22 вересня 2025 року .

Тому апеляційний суд критично оцінює наведені апелянтом доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки сторона апелянта була обізнана про її перебіг, а тому нічого не перешкоджало апелянту своєчасно цікавитися рухом справи та вживати необхідних процесуальних заходів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що учасники справи мають добросовісно користуватись своїми права та самостійно цікавитись рухом справи в суді. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05 лютого 2004 року).

Наведені апелянтом обставини не можна віднести до об`єктивних та непереборних обставин, які дають підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

З огляду на те, що сторона брала участь у розгляді справи, мала можливість отримувати інформацію про її перебіг, відсутні підстави вважати, що існували об`єктивні перешкоди для своєчасного подання апеляційної скарги.

Оскільки апелянтом не було зазначено поважних причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року, а зазначені причини не можна вважати такими, що є поважними, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом.

Європейський суд з прав людини зазначає, на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки апелянтами, всупереч вимогам статей 77 - 81 ЦПК України, не надано беззаперечних доказів, на підставі чого суд мав би поновити строк, то апеляційну скаргу слід вважати такою, що подана з пропуском строку на апеляційне оскарження без поважних причин та за зазначеною апеляційною скаргою відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. 357, 358 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка О.М., в місті Сквира, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв