Справа № 361/108/25
Провадження 2/465/2451/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15.10.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючої судді Кушнір Б.Б., з участю секретаря Арбуза Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору та зобов`язання повернути грошові кошти,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі також позивач, покупець по договору) звернулась до суду із позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 (далі також відповідач, продавець по договору), в якому просила розірвати Договір купівлі продажу мобільної Кав`ярні самообслуговування №7 від 24 червня 2024 року, зобов`язати продавця ФОП ОСОБА_2 повернути покупцю ОСОБА_1 кошти в розмірі 100% вартості Кав`ярні відповідно до п.п.5.2, 7.6,7.7. умов Договору в сумі 199 724 гривень та судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позову зазначає, що 24 червня 2024 року між нею та ФОП ОСОБА_2 укладено Договір купівлі продажу мобільної Кав`ярні самообслуговування, та місцем використання Кав`ярні було м. Мирноград Донецької області. Вона як покупець прийняла мобільну ОСОБА_3 самообслуговування у відповідача та оплатила вартість Кав`ярні у розмірі 199 724 гривень в комплектації, що зазначена в Специфікації до Договору.

05.08.2024 дана ОСОБА_3 повернута відповідачу у зв`язку із форс-мажорними обставинами, а саме активними бойовими діями, які почалися у м. Мирноград Донецької області, які унеможливили подальше використання Кав`ярні.

Відповідно акту повернення мобільної Кав`ярні самообслуговування від 05.08.2024, дана ОСОБА_3 повернута у справному стані відповідачу. Однак, відповідач не повернув кошти на виконання умов Договору за повернену Кав`ярню, тому 02.10.2024 вона письмово звернулась до відповідача із проханням розірвати Договір, врахувавши обставини, що склалися, та повернути кошти в розмірі 100% вартості Кав`ярні. Проте, у своїй відповіді від 16.10.2024 відповідач посилається на те, що на момент укладання Договору вже тривала війна в Україні, відтак відсутні підстави для припинення зобов`язань з цих підстав, а тому вимога про дострокове розірвання Договору не підлягає задоволенню.

Також позивач вказує, що нею умови Договору були виконані, відповідач був попереджений про настання форс мажорних обставин, дана ОСОБА_3 була повернута йому в справному стані, яку він прийняв без будь-яких зауважень та заперечень, тим самим погодившись, що саме внаслідок бойових дій, тобто форс-мажорних обставин неможливе подальше використання Кав`ярні. Тому вважає, що в порушення п.7.7 Договору, своїх зобов`язань за Договором відповідач не виконав, відмовив її у розірванні договору та поверненню коштів.

У зв`язку з чим вказує, що порушеної право як споживача, а тому вона вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 17.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з викликом сторін.

29.05.2025 від представника відповідача з використання сервісу «Електронний суд» надійшов відзив на позов, у якому він заперечив проти позовних вимог, вважаючи такі безпідставними, надмірними та такими, що суперечать умовам укладеного між сторонами договору купівлі-продажу мобільної кав`ярні самообслуговування №7 від 24 червня 2024 року. Позовні вимоги про розірвання договору та стягнення з відповідача повної вартості кав`ярні в сумі 199 724 грн. є безпідставними, не підтверджені належними доказами та суперечать прямо визначеним сторонами умовам договору. З огляду на наведене, просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача судові витрати.

17.07.2025 представник позивача з використання сервісу «Електронний суд» подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що активні бойові дії в м. Мирноград Донецької області є форс-мажорною обставиною та є підставою для застосування п.п. 7.6 та 7.7 Договору. Повернення Кав`ярні було вимушеною мірою у зв`язку із форс-мажорними обставинами, які тривають більше 60 календарних діб, а саме війною, воєнними діями. Форс-мажорна обставина була непередбачуваною в момент укладення Договору, а її настання не залежить від волі сторін Договору. Розірвання Договору в односторонньому порядку та поверненню усіх коштів протягом 7 днів передбачено умовами Договору. Дії відповідача порушують умови виконання Договору та чинного законодавства. Відповідач ухиляється від повернення коштів. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та відмовити відповідачу у стягненні витрат на правову допомогу.

Позивач та його представник судове засідання не з`явилися, втім представник позивача з використання сервісу «Електронний суд» подав заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити без участі позивача та представника, на позовних вимогах наполягають та просить задовольнити в повному обсязі, а також позивач подав на електрону адресу суду заяву, згідно якої просив розглянути дану справу без її участі за наявними в матеріалах справи доказами та на позовних вимогах наполягає в повному обсязі.

Відповідач та його представник судове засідання не з`явилися, втім представник відповідача з використання сервісу «Електронний суд» подав заяву, згідно якої просив розглянути справу без участі представника відповідача та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що 24 червня 2024 року між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір №7 купівлі-продажу мобільної кав`ярні самообслуговування.

Відповідно до п.п. 1.1 Договору, згідно даного договору продавець продає, а покупець приймає у власність та оплатити вартість мобільної кав`ярні самообслуговування (далі по тексту «Кав`ярня») в комплектації, що зазначена в Специфікації до Договору.

Так, позивачка як покупець прийняла мобільну Кав`ярню самообслуговування у відповідача та оплатила вартість Кав`ярні у розмірі 199 724 гривень в комплектації, що зазначена в Специфікації до Договору, що не заперечується сторонами у справі.

За умовами п.1.2.1 Договору, також сторони узгодили можливість зворотного викупу Кав`ярні у Покупця протягом 6 місяців, цей шестимісячний термін розпочинає свій перебіг по закінченню 10 днів із дня укладення цього Договору. При цьому підрахунок цього шестимісячного строку припиняється з моменту отримання повідомлення про зворотній викуп. Сторони домовились, що вартість Кав`ярні при зворотному викупі та при умові збереження Товарного вигляду цієї Кав`ярні, не буде перевищувати 60% від тієї вартості Кав`ярні за яку її було придбано згідно цього договору.

Якщо товарний вигляд не збережено, тоді особа яка придбаватиме Кав`ярню оцінює її за власним бажанням після чого сторони узгоджують іншу ціну визначену ймовірним новим Покупцем.

Для виконання п.1.2.1. договору Покупець повинен звернутись до іншої сторони цього договору із відповідною заявою. Придбання Кав`ярні самообслуговування може бути здійснено третьою особою по ціні яку запропонує ця третя особа.

Відповідно до п. 7.6. Договору, якщо у зв`язку із форс-мажорними обставинами та (або) їх наслідками виконання цього Договору є тимчасово неможливим і така неможливість триває протягом двох місяців і не виявляє ознак припинення, то цей Договір може бути розірваний в односторонньому порядку будь-якою Стороною шляхом направлення за допомогою поштового зв`язку письмової заяви про це іншій Стороні.

Відповідно до п. 7.7. Договору, у випадку, якщо тривалість дії форс-мажорних обставин перевищують 60 календарних днів, Покупець має право розірвати цей Договір, а Продавець зобов`язаний повернути усі кошти, які отримав від Покупця протягом 7 календарних днів з моменту розірвання цього Договору.

Відповідно акту повернення мобільної Кав`ярні самообслуговування від 05.08.2024 Кав`ярня повернута відповідачу, що також не заперечується сторонами у справі.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилалась на порушення відповідачем саме умов п. 7.7. Договору, а тому вважає, що вона має право розірвати даний Договір, натомість відповідач зобов`язаний повернути кошти в розмірі 100% вартості Кав`ярні відповідно до п.п.5.2, 7.6,7.7. умов Договору в сумі 199 724 гривень.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України та ст.6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України, договір купівлі-продажу визначений як такий, за яким одна сторона (продавець) передає майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) та сплатити не нього певну суму.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частини 2 та 3 статті 653 ЦК України передбачають, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Щодо посилання позивачки на форс-мажорні обставини як підставу для розірвання договору суд зазначає наступне.

За своєю сутністю цивільно-правова відповідальність означає виникнення у особи обов`язку майнового характеру, якого не було до вчинення правопорушення. У статті 617 ЦК України містяться підстави звільнення (випадок, непереборна сила) саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не за виконання договірного зобов`язання. Тому стаття 617 ЦК України не може бути застосована як підстава, що виключає виконання договірного зобов`язання (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року в справі № 757/58385/16-ц).

Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

У постанові від 13 березня 2024 року у справі № 686/16312/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, що на рівні норм ЦК України законодавець не внормував застосування конструкції форс-мажору в цивільних відносинах. Традиційно в цивільних відносинах форс-мажор є договірною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності. Проте це не перешкоджає учасникам цивільного обороту врегулювати свої відносини з врахуванням принципу свободи договору.

Очевидно, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема: застосування конструкції форс-мажору в своїх відносинах (на які випадки поширюється форс-мажор, які правові наслідки існування форс-мажору (наприклад, право на зміну чи розірвання договору); чим підтверджується форс-мажор; чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі договору.

Відповідно до пункту 7.2. Договору, настання непереборної сили має бути засвідчена компетентним органом, що визначений чинним законодавством України.

Так, в матеріалах справи відсутній відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України про засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили).

Проте, позивач обґрунтовуючи свої позові вимоги посилається на лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2924/02.0-7.1.

Так, в цьому листі, розміщеному на офіційному сайті, Торгово-промислова палата України на підставі статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїх Постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі № 913/20/21.

Тобто, існування форс-мажору щодо конкретного суб`єкта господарювання в конкретних умовах потребує належного підтвердження сторонами в судовому процесі, адже саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до Регламенту, засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України 15.07.2014 №40(3), передбачено, що єдиний порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) в системі ТПП України є Регламент засвідчення Торгово-промисловою палатою України (ТПП України) форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Згідно з п.п 6.1. Регламенту, підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 3.1 Регламенту, визначених як непереборний вплив на виконання відповідного зобов`язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав (наявність причинно-наслідкового зв`язку між обставиною та неможливістю виконання зобов`язання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо).

Отже, саме по собі включення населеного пункту до такого переліку не означає автоматичного звільнення сторони від виконання зобов`язань за договором. Для цього необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між бойовими діями і неможливістю виконання умов договору, що підтверджується виключно індивідуальним сертифікатом Торгово-промислової палати України або її регіонального відділення, як це прямо передбачено п. 7.2 Договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до п.п. 8.1. Регламенту, засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) належить до статутних функцій Торгово-промислової палати України, регіональних ТПП, послуги з надання якої здійснюються на оплатній основі.

Проте, позивач не надала суду сертифіката від ТПП України або її регіональних відділень, який би підтверджував настання форс-мажорних обставин саме у місті Мирноград Донецької області у період літа 2024 року, коли виникли спірні договірні зобов`язання (зокрема, з 24 червня 2024 року).

Також на момент укладення договору - 24 червня 2024 року - в Україні вже тривалий час діяв правовий режим воєнного стану, запроваджений Указом Президента України №64/2022 ще 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено. Відтак позивач, укладаючи договір, повинна була усвідомлювати загальні ризики, пов`язані з воєнним станом, а тому не може посилатися на нього як на непередбачувану подію.

Лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, на який посилається позивач, засвідчує форс-мажорні обставини, що виникли у зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти України та введенням воєнного стану з 24 лютого 2022 року - має загальний характер і не підтверджує конкретних форс-мажорних обставин, в нашому випадку, у період літа 2024 року відносно позивача.

Відповідно до Практики Верховного Суду щодо форс-мажору та істотної зміни обставин (ХІІ Міжнародний судово-правовий форум, 13-14 червня 2024 року) (далі- Практика ВС), вказує на те, що лист ТПП України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Отже, лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не може розглядатися як належне засвідчення форс-мажору у період, коли виникли договірні зобов`язання з 24 червня 2024 року.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 зазначено, що лист ТПП від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні ст.14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Отже, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин (Постанова ВС від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22).

У зв`язку з наведеним, посилання на вказаний лист не може бути прийнято судом як належне підтвердження настання форс-мажору, що виключає будь-які підстави для задоволення позовних вимог у частині розірвання договору та повернення повної вартості кав`ярні.

Окрім того, згідно з п. 7.3. Договору, сторона, яка має намір посилатися на форс-мажорні обставини, зобов`язана невідкладно із урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв`язку та характеру існуючих перешкод повідомити іншу сторону про наявність форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання цього Договору.

Проте, жодних належних доказів того, що позивачка повідомила відповідача про настання форс-мажорної обставини у передбаченому договором порядку, матеріали справи не містять.

Щодо посилання позивачки на факт повернення кав`ярні 05 серпня 2024 року без претензій з боку відповідача, суд вважає такий не підтверджує настання форс-мажорної обставини у даній справі, оскільки сам факт повернення не є тотожним погодженню на розірвання договору чи визнанню обставин як непереборної сили.

Окрім того, посилання позивачки на повідомлення Мирноградської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області від 30.09.2024 №511/02/01-33, яке було долучене позивачкою до позовної заяви, суд вважає безпідставним, оскільки дане повідомлення не може бути належним та достатнім доказом на підтвердження наявності обставин непереборної сили, а його зміст є таким, що втратив актуальність, оскільки в цьому повідомленні зазначено наказ, який втратив чинність, а саме наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». Тобто зазначений наказ було скасовано наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Таким чином, відповідно до оновленого переліку, датою припинення можливості бойових дій на території Мирноградської міської територіальної громади - 20.08.2024, що свідчить про те, що з цієї дати дана територіальна громада не відноситься до територій, на яких відбуваються активні бойові дії.

Отже, позивачка, укладаючи договір 24 червня 2024 року, свідомо діяла в умовах чинного воєнного стану та у регіоні, який уже понад два роки перебував у переліку територій, де потенційно могли вестися бойові дії, тому відповідно, ці обставини не можуть вважатися для неї непередбачуваними, а також такі не є форс-мажором у розумінні договору та чинного законодавства.

Суд вважає, що покликання позивачки у позовній заяві, що саме 05.08.2024 мобільна кав`ярня була повернута відповідачу (продавцю) у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, а саме - активними бойовими діями в місті Мирноград Донецької області, сам по собі не може свідчити про очевидну неможливість використання об`єкта договору позивачкою, з метою розірвання такого договору. Адже самі по собі лише посилання на вказаний факт без надання належних доказів на підтвердження неможливості використання не можуть бути підставою для розірвання зазначеного договору.

Також суд зазначає, що у даному договорі сторонами не зазначено, що місцем використання кав`ярні може здійснюється лише на території Мирноградської міської територіальної громади, тому позивач мала можливість її використовувати на іншій території, окрім на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Окрім того, суд бере до уваги умови договору, якими передбачено: право покупця відмовитись від цього договору та вимагати повернення 100% від фактично сплаченого платежу не пізніше десяти днів з дня укладення цього договору і у цьому випадку повернення коштів має відбуватись із врахуванням чинного законодавстваміз призначенням платежу "повернення коштів та розірвання договору купівлі продажу" (п.1.2 договору); можливість зворотного викупу Кав`ярні у Покупця протягом 6 місяців по закінченню 10 днів із дня укладення цього Договору. При цьому підрахунок цього шестимісячного строку припиняється з моменту отримання повідомлення про зворотній викуп (п.1.2.1 договору).

Однак, позивачем підставою позовних вимог в частині розірвання договору визначено саме наявність форс-мажорних обставин (п.7.6, 7.8 договору).

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання договору та зобов`язання повернути грошові коштизадоволенню не підлягають.

Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на вищенаведене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а тому суд вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ФОП ОСОБА_2 здійснював адвокат Молчанова Н.В. на підставі: Договору про надання правничої (юридичної) допомоги №03/05/25 від 12.05.2025 та ордеру на надання правничої допомоги Серії АН №1689795 від 12.05.2025.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатськихвитрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18, від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 19 листопада 2021 року у справі № 752/16038/19 (провадження № 61-7905св21).

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, та на користь якої ухвалене рішення.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 у справі № 686/31892/19 зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, для підтвердження понесених стороною витрат на правову допомогу, така особа повинна надати до суду, зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного вище, враховуючи, що представник відповідача всупереч положенням статей 137-138 ЦПК України не надав, зокрема, детальний розрахунок витрат на правову допомогу в межах цієї справи та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), які б свідчили про фактично понесені витрати на правничу допомогу, суд вважає дані витрати документально непідтвердженими та недоведеними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.11.2023 по справі № 519/24/20 (провадження № 61-7804св23), від 08.11.2023 по справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23), від 01.11.2023 по справі № 202/3681/16 (провадження № 61-10719 св 23).

Оскільки представником відповідача не надано вищевказаних доказів та документу, що свідчить про фактичну оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, у суду відсутня змога встановити дійсний розрахунок понесених відповідачем вказаних витрат, у зв`язку з чим підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні, тому у стягненні таких витрат слід відмовити.

Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, її судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 133, 141, 211, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору та зобов`язання повернути грошові кошти, відмовити.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного судового рішення 20.10.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.