Справа № 464/4690/24 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/1338/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.

за участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Оліярника Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Оліярника Григорія Івановича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 липня 2024 року. У шлюбі у них народились двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Указане підтверджується рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 липня 2024 року, яке набрало законної сили, та наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про народження.

Малолітні діти зареєстровані з 15 травня 2024 року за місцем реєстрації батька, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 17 травня 2024 року.

Відповідно до характеристики СЗШ № 73 м. Львова від 06.08.2024 № 117, ОСОБА_2 навчається у СЗШ № 73 з 01.09.2021 року, а ОСОБА_4 з 01.09.2023 року. За навчальним процесом дітей переважно слідкує батько, він цікавиться успіхами дітей, відвідує батьківські збори, відносини між батьком і дітьми є дружніми.

Згідно з довідкою КЗ «Дитячо-юноцько спортивної школи ім. Віктора Чукаріна» від 02.09.2024 № 116, ОСОБА_4 з квітня 2022 року є вихованкою К3 «ДЮСШ ім. В. Чукаріна» відділення гімнастики спортивної. На заняття ОСОБА_5 приводить батько ОСОБА_6 . ОСОБА_7 весь час цікавиться успіхами своєї дочки, відвідує батьківські збори, змагання.

У відповідності до характеристики ГО молодіжний центр «Компас» на учня 4-5 класу СЗШ № 73 ОСОБА_2 , який відвідує гурток з англійської мови. ОСОБА_7 вчасно здійснював оплату за навчання сина.

Висновком Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування від 20 вересня 2024 року № 260001-вих-134701 визнано за недоцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей, мотивуючи, що позбавлення батьківських прав у даному випадку жодним чином, у позитивному плані не вплине на обставини щодо виховання і розвитку дітей, ніяк не сприятиме захисту їхніх прав загалом.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - залишено без задоволення.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Оліярник Григорій Іванович.

Покликається на те. що в оскаржуваному рішенні суд, як на одну із підстав для відмови у задоволенні позову посилався на висновок Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування від 20 вересня 2024 року № 260001-вих-134701, в якому зазначено про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дітей, мотивуючи, що позбавлення батьківських прав у даному випадку жодним чином, у позитивному плані не вплине на обставини щодо виховання і розвитку дітей, ніяк не сприятиме захисту їхніх прав загалом.

Звертає увагу суду на те, що спільне життя подружжя не склалося, що спричинило часті конфлікти та сварки. У сторін виникли розбіжності щодо поглядів на сімейне життя, розподіл обов`язків між подружжям, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Подальше спільне життя стало неможливим для обох сторін, незважаючи на намагання зберегти сім`ю протягом тривалого часу. Після розірвання шлюбу діти фактично проживають разом із батьком, який забезпечує їм належні умови для життя, навчання та розвитку. Діти емоційно прив`язані до батька, перебування з ним є для них комфортним та стабільним. Відповідачка не виявляє ініціативи щодо спілкування з дітьми, не відвідує їх, не цікавиться їхнім емоційним станом, успішністю в школі, здоров`ям та загальним добробутом. Будь-які спроби позивача налагодити комунікацію щодо дітей, зокрема у питаннях виховання, навчання або лікування, залишаються без відповіді з боку відповідачки.

Відповідачка не бере участі у фінансовому забезпеченні потреб дітей. Матеріальні витрати, пов`язані із забезпеченням житлом, харчуванням, одягом, медичним обслуговуванням, навчанням та розвитком дітей, несе виключно позивач.

Зазначає, що ОСОБА_1 є єдиною особою, яка постійно проживає з дітьми, фактично виконує обов`язки з їх утримання та виховання, дбає про їхній добробут, фізичний і психоемоційний розвиток. Позивач характеризується позитивно як за місцем роботи, так і за місцем проживання, що підтверджується відповідними довідками: вих. № 2105/01 від 21.05.2024 року та № 2/428 від 27.05.2024 року. Відповідно до довідки КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» від 24.05.2024 року № 1341, а також довідки КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний диспансер» від 24.05.2024 року № 1022, ОСОБА_1 не перебуває на обліку у нарколога та не звертався за медичною допомогою до психіатра.

Таким чином, позивачем було долучено, а судом підтверджено, що ОСОБА_1 належним чином виконує батьківські обов`язки та старається максимально усунути відчуття відсутності матері. Судом не було викликано свідків, як просив позивач, які б додатково змогли підтвердити факт ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків.

Вказує на те, що відповідачка не виявляє ініціативи щодо спілкування з дітьми, не відвідує їх, не цікавиться їхнім емоційним станом, успішністю в школі, здоров`ям та загальним добробутом, не бере участі у фінансовому забезпеченні потреб дітей.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Оліярника Г.І. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Залишаючи без задоволення позов про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено умисне ухилення ОСОБА_1 , як матері, від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітніх дітей, і як наслідок, необхідність застосувати до неї крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Також позивачем не доведено втрату сімейних зв`язків між матір`ю і її малолітніми дітьми, не надано жодного психологічного висновку про відсутність прихильності дітей до матері.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_1 перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2012 року.

Від спільного подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 липня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було розірвано.

Після розірвання шлюбу діти фактично проживають разом позивачем, що сторонами визнається.

Малолітні діти зареєстровані з 15 травня 2024 року за місцем реєстрації батька, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 17 травня 2024 року.

Відповідно до характеристики СЗШ № 73 м. Львова від 06.08.2024 № 117, ОСОБА_2 навчається у СЗШ № 73 з 01.09.2021 року, а ОСОБА_4 з 01.09.2023 року. За навчальним процесом дітей переважно слідкує батько, він цікавиться успіхами дітей, відвідує батьківські збори, відносини між батьком і дітьми є дружніми.

Згідно з довідкою КЗ «Дитячо-юнацької спортивної школи ім. Віктора Чукаріна» від 02.09.2024 № 116, ОСОБА_4 з квітня 2022 року є вихованкою К3 «ДЮСШ ім. В. Чукаріна» відділення гімнастики спортивної. На заняття ОСОБА_5 приводить батько ОСОБА_6 . ОСОБА_7 весь час цікавиться успіхами своєї дочки, відвідує батьківські збори, змагання.

У відповідності до характеристики ГО молодіжний центр «Компас» на учня 4-5 класу СЗШ № 73 ОСОБА_2 , який відвідує гурток з англійської мови. ОСОБА_7 вчасно здійснював оплату за навчання сина.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; 3) хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, перелік яких є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Згідно з роз`ясненнями п.п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків щодо дітей у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та від 27 лютого 2023 року в справі №443/643/21.

Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, висновком Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування від 20 вересня 2024 року № 260001-вих-134701 визнано за недоцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей, мотивуючи, що позбавлення батьківських прав у даному випадку жодним чином, у позитивному плані не вплине на обставини щодо виховання і розвитку дітей, ніяк не сприятиме захисту їхніх прав загалом.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 520/17217/13-ц.

Наявний в матеріалах справи висновок Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування від 20 вересня 2024 року № 260001-вих-134701 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про проведення бесіди з ОСОБА_1 та попередження її щодо недопустимості такої поведінки по відношенню до дітей, про необхідність зміни ставлення до виховання дітей.

Встановлені обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували факт ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено передбачених статтею 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав не підлягають до задоволення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Фр анції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ухвалив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оліярника Григорія Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 березня 2025 року - залишити без змін.

Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17.10.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.