Провадження № 2/161/4577/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючої судді Плахтій І.Б.

з участю секретаря судових засідань Маєвської Х.Ю.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

03 липня 2025 року позивачка ОСОБА_2 через свого представника звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08 липня 2025 року, зазначила, що 02 липня 2022 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, за час якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 05 червня 2024 року шлюб було розірвано. Зазначає, що вже тривалий період відповідач жодним чином не бере участі у вихованні їх спільного сина, не цікавиться його життям та не надає будь-якої допомоги для його виховання. У відповідача на утриманні є одна дитина від першого шлюбу, а тому позовна вимога сформована з розрахунку стягнення 1/3 на двох дітей, та відповідно частки 1/6 від доходу на одну дитину. Вказує, що вживала заходів щодо отримання аліментів, шляхом проведення усних перемовин після розірвання шлюбу. Домовленості щодо сплати аліментів у законом визначеному розмірі відповідач не дотримувався в повному обсязі. Так, відповідачем було за період з 02 липня 2024 року по 18 червня 2025 року було сплачено аліменти у загальному розмірі 8414,50 грн. У 2024 році прожитковий мінімум в Україні для дітей становить 2563 грн. для дітей віком до 6 років. У 2025 році прожитковий мінімум на дітей в Україні встановлено на рівні 2563 грн. для дітей віком до 6 років. Згідно ч.2 ст.182 СК України Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказує, що у 2024 та 2025 році відповідач був зобов`язаний щонайменше платити 1281,50 грн. за місяць, проте навіть такої мізерної суми на утримання дитини не сплачував регулярно. За період з 01 липня 2024 року по 30 червня 2025 року відповідач мав би сплатити мінімально гарантовану законом суму 15378 грн, проте сплатив лише 8414,50 грн. Разом із тим, відповідач має офіційне працевлаштування, а тому вказана вище сума мінімально гарантована законом 15378 грн. грн може не відповідати дійсності, з урахуванням зобов`язання сплачувати в аліменти в частці від доходу. Зазначене, зумовлює право позивача просити суд стягнути аліменти за минулий період з 01 липня 2024 року. Всі вище вказані сплачені суми аліментів мають бути враховані при розрахунку заборгованості виконавцем за попередній період в рамках виконавчого провадження. На підставі вищевикладеного просить суд: стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 зі всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 липня 2024 року, а також витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Представник позивача до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина. Однак, не згідний сплачувати аліменти за попередній період з 01 липня 2024 року, оскільки брав участь у забезпеченні їх спільної з позивачкою дитини. Пояснив, що офіційно працевлаштований з 27 січня 2025 року та отримує заробітну плату в розмірі 8300 грн. Разом з ним живе син від першого шлюбу, якому 11 років. Інших дітей немає. Протягом року неодноразово купував для сина іграшки, речі. У свою чергу, кошти на карту позивачки скидав у невеликому розмірі, оскільки не знав, яке буде їх подальше призначення. Квитанції він не зберігав, оскільки не знав, що позивачка звернеться до суду. Кошти перераховував не лише на карту ПриватБанку, як вказує позивачка, а й на карту Монобанк та Райффайзен Банк. Були випадки, що скидав і 2000 грн.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 2022 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2024 року (а.с.6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася спільна дитина син ОСОБА_3 . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Як встановлено судом, малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжує проживати разом зі своєю матір`ю позивачкою ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо утримання їх спільної дитини, тобто між ними існує спір.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Визначаючи розмір аліментів на малолітню дитину суд враховує як матеріальне становище позивачки, яка самостійно в достатній мірі немає змоги забезпечити сина, так і обов`язок батька брати участь в матеріальному утриманні дитини, наявність у відповідача на утриманні іншої дитини, що не заперечується сторонами, і вважає, що ОСОБА_1 спроможний сплачувати аліменти на малолітнього сина, в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу).

Суд вважає, що визначений розмір аліментів є достатнім та справедливим.

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

З даною позовною заявою позивачка ОСОБА_2 звернулась 03 липня 2025 року, отже саме із зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідача на її користь.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів з відповідача за минулий час, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тобто, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 191 СК України, необхідно зробити висновок, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені виключно у тому разі, якщо позивач доведе суду, що він вживав заходів щодо одержання аліментів, однак відповідач ухилявся від їх сплати.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вищевказаним вимогам законодавства, позивачка не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що вона вживала заходи одержати аліменти на утримання сина, а відповідач ухилявся від їх сплати. У свою чергу, позивачка сама долучає докази, які підтверджуть, що відповідач перераховував кошти на утримання їх спільної дитини, а відтак не ухилявся від обов`язку щодо утримання дитини.

Враховуючи наведене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, зокрема, позивачка просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 5000 грн.

У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу долучає до матеріалів справи наступні документи: копію ордера на надання правничої допомоги серії АС №1124674 від 02 липня 2025 року; копію акта прийому-передачі послуг від 30 червня 2025 року; копію квитанції до прибуткового касового ордера №7 від 30 червня 2025 року.

Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.

При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення аліментів. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.

За таких обставин, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5000 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути із відповідача на корить позивачки понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Оскільки, позивачка за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 180, 184, 191, 192 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03 липня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць допустити до обов`язкового негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішення суду у повному обсязі складено 17 жовтня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області І.Б. Плахтій