КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 367/911/23 Головуючий у суді першої інстанції - Кухленко Д.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Курінським Олександром Георгійовичем , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кухленка Д.С., у місті Ірпінь, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, у якій просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму основної заборгованості у розмірі 100 000,00 доларів США, три проценти річних у розмірі 9 008,81 доларів США, що разом становить 109 008,81 доларів США. Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 вересня 2019 року ОСОБА_3 отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США та зобов`язалася повернути позику в термін до 25 листопада 2019 року. Про отримання позики ОСОБА_3 власноруч написала розписку від 25 вересня 2019 року. У визначений розпискою термін останньою сума позики повернута не була. Жодних дій, спрямованих на повернення грошових коштів, ОСОБА_3 не вчиняє, на контакт з ним не виходить.

Позивачем в заяві також наведено розрахунок трьох процентів річних від простроченої заборгованості в період з 27 січня 2020 року по 27 січня 2023 року, що складає 9 008,81 доларів США.

У зв`язку із наявною у ОСОБА_3 заборгованістю перед ОСОБА_1 останній був вимушений звернутися до суду для врегулювання спірного питання в судовому порядку та просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - Курінський О.Г. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що не погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів позивачу, з огляду на наступне.

На підтвердження факту укладення договору позики між сторонами позивачем було надано розписку від 25 вересня 2019 року.

На думку сторони позивача зі змісту вказаної розписки підтверджуються такі обставини: факт передачі ОСОБА_1 . ОСОБА_3 25 вересня 2019 року грошових коштів у сумі 100 000 доларів США; факт того, що зазначені кошти отримано в борг; зобов`язання ОСОБА_3 щодо повернення грошових коштів до 25 листопада 2019 року; наявність підпису ОСОБА_3 після тексту розписки свідчить про схвалення нею змісту.

Наголошує, що в судовому засіданні відповідач підтвердила, що розписка написана нею власноручно та підпис на розписці належить їй.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції у строки визначені ухвалою суду від 06 серпня 2025 року не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Курінський О.Г. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представники відповідачки ОСОБА_3 , адвокати Козій Д.О. та Істоміна В.Л. заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважали, що рішення першої інстанції суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що згідно розписки від 25 вересня 2019 року, ОСОБА_3 , отримала в борг гроші в сумі 100 000 доларів США від ОСОБА_1 . Зобов`язалась повернути до 25 листопада 2019 року. (а.с. 9).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд першої інстанції послався на те, що наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження №61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження №61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження №61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження №61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження №61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження №61-17567св21).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження боргового зобов`язання ОСОБА_3 до суду було надано копію розписки від 25 вересня 2019 року, згідно якої ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100 000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 25 листопада 2019 року (а.с.9).

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд дійшов помилкового висновку, що позивач ОСОБА_1 не має права вимагати від відповідача ОСОБА_3 повернути йому вказаний борг, оскільки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апелянта щодо невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи заслуговують на увагу, так як згідно розписки укладеної між сторонами відповідачка отримала у борг грошові кошти у розмірі 100 000,00 дол. США, які вона зобов`язувалася повернути до 25 листопада 2021 року, однак кошти не повернула.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, позивачем підтверджено факт надання відповідачу в борг грошових коштів.

Натомість, будь-які докази про повернення зазначених у розписці коштів у матеріалах справи відсутні, відповідач таких доказів не надала.

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг (див. постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки наявні в матеріалах справи докази не містять належних та допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачкою зобов`язань, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу у розмірі 100 000 доларів США грн та стягнення з відповідачки трьох відсотків річних, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Апеляційним судом вбачається, що згідно розписки від 25 вересня 2019 між сторонами узгоджено строк повернення суми у розмірі 100 000 доларів США до 25 листопада 2019 року, таким чином стягненню з відповідачки підлягають три відсотки річних за період, який зазначає позивач, а саме з 27 січня 2020 року по 27 січня 2023 в розмірі 9 008,81 доларів США.( з розрахунку на період прострочення грошового зобов`язання 1 097 дня ).

Крім того, перевіряючи доводи апелянта в частині необґрунтованості висновків суду щодо того, що вказані кошти могли бути передані позивачем відповідачці не у борг, а на виконання інших правовідносин, які могли існувати між сторонами, колегія суддів погоджується із вказаними доводами апелянта, оскільки відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів на існування між сторонами зобов`язальних правовідносин за яких позивач міг передавати відповідачці вище вказану суму грошових коштів, а тому висновки суду першої інстанції є лише припущенням не підкріпленим відповідними доказами.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що в наданій позивачем розписці зазначено, що відповідачка отримала грошові кошти саме в борг та взяла зобов`язання повернути саме грошові кошти, що є характерними ознаками саме договору позики, а не якогось іншого правочину.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що складає 29 524 грн, з яких 13 420 грн, судового збору що підлягали сплаті до суду першої інстанції та 16 104 грн, за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Курінським Олександром Георгійовичем , задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 квітня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 100 000 (сто тисяч) доларів США не повернутого боргу та три проценти річних у розмірі 9 008,81 доларів США, а всього 109 008,81 (сто дев`ять тисяч вісім доларів США 81 цент США) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 29 524 грн ( двадцять дев`ять тисяч п`ятсот двадцять чотири гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв