АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року

м. Чернівці

справа № 718/1030/25

провадження № 22-ц/822/829/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Литвинюк І. М.

за участю секретаря судових засідань Тодоряка Г. Д.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , Кіцманська міська рада Чернівецького району Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 липня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Нагорний В. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області (далі Кіцманська міська рада).

Просив суд:

виділити в натурі майно, що належить йому на праві спільної часткової власності, а саме: нежитлове приміщення магазину для продажу продовольчих товарів та товарів повсякденного вжитку, загальною площею 144,90 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ним право власності на нежитлове приміщення магазину для продажу продовольчих товарів та товарів повсякденного вжитку, загальною площею 144,90 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

припинити його право у спільній частковій власності на 131/1000 вбудованого приміщення аптеки, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що 27 листопада 1997 року між представництвом Фонду державного майна України в Кіцманському районі та ТОВ «Центральна районна аптека міста Кіцмань» укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, відповідно до якого товариство придбало вбудоване приміщення аптеки № 31, яке складається з: коридору (1-23) площею 1,2 кв. м., коридору (1-27) площею 2 кв. м., фасовочної кімнати (1-28) площею 9,1 кв. м., матеріальної кімнати (1-29) площею 19,3 кв. м., бухгалтерії (1-30) площею 17,7 кв. м., умивальника (1-31) площею 1,3 кв. м., туалету (1-32) площею 2,1 кв. м., кабінету (1-33) площею 20,7 кв. м., роздягальні (1-34) площею 10,7 кв. м., комори (1-35) площею 1,9 кв. м., коридору (1-36) площею 3,1 кв. м., аптеки-вестибюля (1-37) площею 94,5 кв. м., коридору (1-39) площею 18,9 кв. м., матеріальної кімнати (1-40) площею 9,2 кв. м., загальною площею 284,1 кв. м., які згідно з виконаним розрахунком становлять 185/1000 ідеальної долі житлової будівлі літ «А», загальна площа якої становить 1 796 кв. м., і розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

08 травня 2013 року між ТОВ «Центральна районна аптека міста Кіцмань» та позивачем укладено договір купівлі-продажу ВТЕ № 917306, відповідно до якого останній купив частину вбудованого приміщення аптеки загальною площею 144,90 кв. м., що становить 131/1000 ідеальної частки будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує на те, що інші частки у розмірі 39/1000 та 15/1000 вказаного приміщення аптеки придбали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно,

У 2006 році ОСОБА_3 виділила в натурі свою частку та зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення, а частка ОСОБА_2 в розмірі 15/1000 залишилася не виділеною.

29 жовтня 2014 року позивач отримав Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації в результаті реконструкції приміщень під магазин для продажу продовольчих товарів і товарів повсякденного вжитку.

Вказаний реконструйований об`єкт є комерційним приміщенням площею 144,90 кв. м., яке вбудовано у багатоквартирний житловий будинок загальною площею 4 716,00 кв. м. та є відокремленим від інших приміщень будинку.

На запит ОСОБА_1 про перерахунок площ, регіональне відділення БТІ надало відповідь № 027 від 19 лютого 2025 року, відповідно до якої під час перевірки документів було встановлено, що при здійсненні обчислення часток та зазначенні площі в первинному договорі купівлі-продажу 1997 року очевидно було допущено помилку, тому прийняття заяви на повторне обстеження та перерахунок площі та часток є неможливим.

На думку позивача, в даному випадку виникла неточність щодо обчислення часток, за якої його частка 131/1000 площею 144,90 кв. м. арифметично не відповідає такій частці, якщо розрахувати її від площі багатоквартирного житлового будинку, яка становить 4 716,00 кв. м.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, всі квартири у будинку АДРЕСА_2 є окремими об`єктами, а також підтверджується обставина виокремлення одного зі співвласників комерційного приміщення, який володів часткою у розмірі 39/1000, а власником частки 54/1000 є Територіальна громада міста Кіцмань в особі Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, частка якої також не виділена.

В подальшому позивач звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, однак державний реєстратор відмовив у державній реєстрації, посилаючись на те, що подані ним документи, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на його майно, як на цілу частку, а для того, щоб зареєструвати його майно як цілу частку потрібний договір про виділ частки в натурі укладений зі співвласниками. Проте, як зазначає позивач, такий договір не може бути укладений, оскільки інші частки вже виокремлені (за винятком частки ОСОБА_2 та Кіцманської міської ради), а помилка в первинній інвентаризації здійсненій БТІ (невірні арифметичні розрахунки частки) зробила виділ технічно неможливим без звернення до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області 30 липня 2025 року у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що підставою для звернення до суду із цим позовом стало рішення про відмову державного реєстратора в проведенні реєстраційних дій № 78314891 від 10 квітня 2025 року, а саме те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

При цьому з відповіді Кіцманського бюро технічної інвентаризації № 027 від 19 лютого 2025 року, наданої на запит позивача, судом встановлено що при здійсненні обчислення часток та зазначенні площі в первинному договорі купівлі-продажу 1997 року, працівниками Кіцманського РБТІ було допущено помилку, яка могла виникнути через неточності у розрахунках загальної площі та часток, технічної помилки при внесенні даних до документів, некоректного округлення значень або помилкового зазначення коефіцієнтів.

За цих обставин суд вважав, що для з`ясування вищевказаних обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Наявний в матеріалах справи висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна № 56 від 03 березня 2025, складений Комунальним підприємством «Заставнівське районне бюро технічної інвентаризації» не спростовує наявної в матеріалах справи відповіді Кіцманського бюро технічної інвентаризації № 027 від 19 лютого 2025 року та не може замінити собою відповідний висновок будівельно-технічної експертизи щодо правильних розмірів часток та площі об`єкту нерухомого майна, частку з якого просить виділити позивач.

Суд врахував, що відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Оскільки частка позивача, яку він просить виділити йому в натурі, є помилковою та могла виникнути через: неточності у розрахунках загальної площі та часток, технічної помилки при внесенні даних до документів, некоректного округлення значень або помилкового зазначення коефіцієнтів, суд першої інстанції вважав, що виділення частки позивача в натурі, порушуватиме право власності інших співвласників майна багатоквартирного будинку, у тому числі і тих, які не заперечують щодо задоволення позову, а тому суд не приймає визнання позову відповідачами у справі.

Крім того, за відсутності висновку експерта за результатами проведення відповідної будівельно-технічної експертизи, суд дійшов висновку, що наявними у справі доказами не доведено відсутність серед нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності позивача, спільного майна багатоквартирного будинку, виділення в натурі частки з якого заборонено законом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права.

Вказує на те, що належна позивачу частка у праві власності становить окремий ізольований об`єкт нерухомості, який відокремлений від приміщень інших співвласників.

Позиція БТІ, наведена у відповіді № 027 від 19 лютого 2025 року не є підставою для відмови у позові за наявності в матеріалах справи інших доказів, які вказують на технічну можливість виділити в натурі майно, що належить йому на праві спільної часткової власності.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо необхідності призначення у справі будівельно-технічної експертизи, оскільки у справі відсутній спір щодо фактичних розмірів приміщення позивача із іншими співвласниками.

Згідно з висновком Заставнівського районного бюро технічної інвентаризації № 56 від 03 березня 2025 року 131/1000 частка вбудованих приміщень аптеки, що складається нежитлових приміщень, є відокремленою та має окремий вхід, що дає підстави для виділу в натурі. Проте цей висновок безпідставно не рахований судом першої інстанції.

Відмова позивачу у виділенні його частки в натурі суперечить положенням Конституції України (стаття 41) та ЦК України (статті 355-364), які визначають відповідне право.

Акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 27 листопада 1997 року серії ААК №163628 представництво Фонду державного майна України в Кіцманському районі передало у власність ТОВ «Центральна районна аптека м міста Кіцмань» державне майно цілісного майнового комплексу державного комунального підприємство «Центральна районна аптека № 31», яке складається з: коридору (1-23) площею 1,2 кв. м., коридору (1-27) площею 2 кв. м., фасовочної кімнати (1-28) площею 9,1 кв. м., матеріальної кімнати (1-29) площею 19,3 кв. м., бухгалтерії (1-30) площею 17,7 кв. м., умивальника (1-31) площею 1,3 кв. м., туалету (1-32) площею 2,1 кв. м., кабінету (1-33) площею 20,7 кв. м., роздягальні (1-34) площею 10,7 кв. м., комори (1-35) площею 1,9 кв. м., коридору (1-36) площею 3,1 кв. м., аптеки-вестибюля (1-37) площею 94,5 кв. м., коридору (1-39) площею 18,9 кв. м., матеріальної кімнати (1-40) площею 9,2 кв. м., загальною площею 284,1 кв. м., які згідно з виконаним розрахунком становлять 185/1000 (сто вісімдесят п`ять тисячних) ідеальної долі житлової будівлі літ «А», загальна площа якої становить 1 796 кв. м., і розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

08 травня 2013 року між ТОВ «Центральна районна аптека міста Кіцмань» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу від 08 травня 2013 року № ВТЕ №17306.

Відповідно до пункту 1 договору, продавець продав, а покупець купив частину вбудованого приміщення аптеки, а саме: коридор (36) площею 1,30 кв. м., аптека-вестибюль (37) площею 64,20 кв. м, комора (37а) площею 3,30 кв. м; коридор (38) площею 28,00 кв. м., комора (26) площею 2,20 кв. м., коридор (27) площею 2,00 кв. м.; фасовочна кімната (28) площею 9,10 кв. м., матеріальна кімната (29) площею 13,70 кв. м.; бухгалтерія (30) площею 17,70 кв. м.; умивальник (31) площею 1,30 кв. м.; туалет (32) площею 2,10 кв. м., загальною площею 144,90 кв. м., що становить 131/1000 (сто тридцять одну тисячну) ідеальну частку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу: 396630670 від 26 вересня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 743, виданий 08 травня 2013 року, ОСОБА_4 є власником вбудованого приміщення аптеки, розмір частки 131/1000, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

01 жовтня 2014 року на замовлення ОСОБА_1 виготовлено звіт про незалежну оцінку вартості вбудованого приміщення магазину для продажу продовольчих товарів і товарів повсякденного вжитку, розташованого на АДРЕСА_1 .

Згідно з копією звіту про незалежну оцінку, виготовленого експертом-оцінювачем ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки, станом на 01 жовтня 2014 року становить 218 936 гривень.

У технічному паспорті від 20 жовтня 2024 року на нежитлове приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна, і розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (станом на 01 січня 2021 року), вказано, що загальна площа приміщень, підрахована за формулами розрахунку площ становить 145,90 кв. м.

Згідно з копією витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № 24/24 від 20 жовтня 2024 року, при проведенні поточної інвентаризації 131/1000 ідеальної частки нежитлових приміщень в АДРЕСА_2 , вказано, що змінилася загальна площа приміщень з 144,90 кв. м. на 145,90 кв. м. за рахунок демонтажу перегородок, між торговим залом та вхідним тамбуром, та уточненням внутрішніх промірів приміщень.

Відповідно до копії висновку щодо технічної можливості виділу частки нерухомого майна в натурі, виданого Кіцманським районним бюро технічної інвентаризації № 120 від 14 квітня 2006 року вбачається, що існує технічна можливість для виділу в натурі нежилих приміщень на АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_3 .

Згідно з копією договору про виділ у натурі частки нерухомого майна (нежилих приміщень), що є спільною частковою власністю від 12 липня 2006 року, ОСОБА_3 є власником 39/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі, яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

03 грудня 2009 року між ТОВ « Центральна районна аптека міста Кіцмань» (продавець) та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив 15/1000 ідеальну частку у вбудованому приміщенні аптеки, а саме (частину коридору 1-38, площею 7,70 кв. м., мийка 1-39, площею 18,40 кв. м., матеріальна кімната 1-40 площею 9,20 кв. м., коридор 1-23 площею1,20 кв. м., коридор 1-24 площею 19,50 кв. м., матеріальна кімната 1-25 площею 19,30 кв. м.), загальною площею 75,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії договору дарування ВРД №729498 від 27 грудня 2010 року укладеним між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), дарувальник передав у власність безоплатно, а обдаровувана прийняла у дар відповідно до умов цього договору вбудовані приміщення стоматологічного призначення (цегла), що становлять 15/1000 ідеальних часток, розташовані на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії Витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 12 лютого 2025 року, реєстраційний номер AR01:6989-6019-6272-2941 вбачається, що назва об`єкту нежитлове приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна, що розташовується на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0915, присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна № 413093795, від 13 лютого 2025 року, право власності на 54/1000 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за Кіцманською міською об`єднаною територіальною громадою в особі Кіцманської міської ради (РН 225); право власності на 131/1000 вбудованого приміщення аптеки зареєстровано за ОСОБА_1 (РН 5); право власності на 15/1000 вбудованого приміщення стоматологічного призначення, реконструйоване 2010 року зареєстровано за ОСОБА_2 (РН 32089481).

Як вбачається з відповіді КП «Кіцманське БТІ» на запит № 027 від 19 лютого 2025 року при здійсненні обчислення часток та зазначенні площі в первинному договорі купівлі-продажу 1997 року, працівниками Кіцманського РБТІ було допущено помилку, яка могла виникнути через: неточності у розрахунках загальної площі та часток, технічної помилки при внесенні даних до документів, некоректного округлення значень або помилкового зазначення коефіцієнтів.

Відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна № 56 від 03 березня 2025, складеному Комунальним підприємством «Заставнівське районне бюро технічної інвентаризації» Чернівецької районної ради Чернівецького району Чернівецької області, за технічною характеристикою 131/100 частки вбудованих приміщень аптеки, є відокремлені, мають окремий вхід/вихід і можуть бути виділена в натурі з подальшим присвоєнням поштової адреси.

Рішенням від 10 квітня 2025 року № 78314891 державним реєстратором прав на нерухоме майно Ткач А. В. відмовлено у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку із тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.

Щодо правового статусу приміщення літ. «А» площею 284,1 кв. м., розташованого на АДРЕСА_1

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління врегульовано Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII (далі Закон № 417-VIII)

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII:

багатоквартирний будинок житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

нежитлове приміщення ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна;

частка співвласника частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 Закону № 417-VIII власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава.

Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) вказано, що: «нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. …. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що: «Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 у справі № 906/1169/17).

Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».

З матеріалів справи вбачається, що нежитлове приміщення, частина якого була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 2013 року, первинно було нежитловим приміщенням (цілісним майновим комплексом) площею 284,1 кв. м., яке призначено для торговельних потреб непромислового характеру (розміщення аптеки), що підтверджується договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 27 листопада 1997 року.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що нежитлове приміщення площею 284,1 кв. м., частка у праві власності на яке належить ОСОБА_1 , є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входить.

Щодо вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про виділ частки співвласника у натурі пред`явленої до Кіцманської міської ради

За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.

Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.

Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).

Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.

Як вбачається з матеріалів справи згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2008 року № 20637601 Кіцманській міській об`єднаній територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 належить вбудовані нежитлові підвальні приміщення житлового будинку, який розташований АДРЕСА_1 . Частка територіальної громади у праві власності на житловий будинок становить 54/1000 (а. с. 46).

Вказана обставина підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 52 зв.).

Однак територіальна громада не є співвласником нежитлового приміщення літ. «А» площею 284,1 кв. м., яке є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Співвласниками цього приміщення були ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

При цьому як встановлено судами, частка у розмірі 39/1000 ОСОБА_3 у праві власності на нерухоме майно була виділена в натурі згідно з договором від 12 липня 2006 року та 29 грудня 2006 року здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на відповідне нежитлове приміщення (а. с. 36-38).

Водночас частка (15/1000) ОСОБА_2 у праві власності на нерухоме майно залишилася невиділеною.

Вказані обставини також підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 51-63).

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункти 40, 41).

За таких обставин у позові ОСОБА_1 до Кіцманської міської ради слід відмовити у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача, оскільки Кіцманська міська рада не є співвласником відокремленого нежитлового приміщення, і відповідно не є учасником спірних правовідносин та не має будь-якої зацікавленості у вирішенні цього спору.

Належними відповідачами у спорі про виділ частки співвласника у натурі є інші співвласники нерухомого майна, тобто за обставин цієї справи ОСОБА_2 .

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про виділ частки співвласника у натурі пред`явленої до ОСОБА_2 .

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

При цьому володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини четвертої статті 355 та частини першої статті 356 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаних статей випливає, що право кожного із співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виснував, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних / неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не є тотожним розпорядженню частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Порядок поділу спільного майна встановлено у статтях 367 та 372 ЦК України.

Так, статтею 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За змістом частини третьої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу з нього частки формується нова реєстраційна справа з відкриттям відповідного розділу в Державному реєстрі прав.

Проаналізувавши наведені норми матеріального права Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20 (провадження № 14-36цс25) сформулювала такі висновки.

У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 Житлового кодексу України.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.

Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.

Натомість за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому, за бажанням, можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку.

Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється.

Поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

За обставин цієї справи частки у праві власності на нежитлове приміщення площею 284,1 кв. м., розташованого на АДРЕСА_1 , яке є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, належали ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , яка як зазначалося вище виділила свою частку в натурі.

За таких обставин спірні правовідносини передбачають саме поділ нерухомого майна, оскільки наявні лише двоє співвласників майна ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яким спірна частина вищевказаного нерухомого майна належить на праві спільної часткової власності.

Разом з цим колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 у цій частині задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 вересня 2024 року № 396630670 ОСОБА_1 належить частка (131/1000) у праві власності на вбудоване приміщення аптеки на АДРЕСА_1 , загальною площею 144,9 кв. м., яке складається з коридору (36) площею 1,30 кв. м., аптеки-вестибюлю (37) площею 64,20 кв. м, комори (37а) площею 3,30 кв. м; коридору (38) площею 28,00 кв. м., комори (26) площею 2,20 кв. м., коридору (27) площею 2,00 кв. м.; фасовочної кімнати (28) площею 9,10 кв. м., матеріальної кімнати (29) площею 13,70 кв. м.; бухгалтерії (30) площею 17,70 кв. м.; умивальника (31) площею 1,30 кв. м.; туалету (32) площею 2,10 кв. м.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 у 2014 здійснено реконструкцію вищевказаного приміщення аптеки під магазин для продажу продовольчих товарів і товарів повсякденного вжитку, про що також свідчить декларація про готовність об`єкта до експлуатації (а. с. 24-26).

В результаті здійсненої реконструкції змінились як технічні параметри приміщення, так і загальна його площа, яка на даний час становить 145,9 кв. м.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV).

За приписами пункту 1 частини першої статті 18 Закону № 1952-IV (у редакції чинній на час здійснення реконструкції) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

В матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, відповідно до вимог чинного на той час законодавства.

Також як слідує з матеріалів справи рішенням державного реєстратора від 10 квітня 2025 року № 78314891 відмовлено ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не даються змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно (а. с. 48)

Відповідно до частини четвертої статті 3 № 1952-IV (у редакції чинній на час звернення позивача про проведення реєстраційної дії) будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Особливості державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті здійснення нового будівництва чи реконструкції передбачені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

З пункту 77 зазначеного Порядку вбачається, що Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому статтею 332 Цивільного кодексу України, - щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом (абзац 1).

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті реконструкції проводиться також за наявності відомостей про державну реєстрацію права власності на такий об`єкт відповідно до законодавства до проведення його реконструкції (абзац 4).

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 332 ЦК України передбачено, що переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 907/385/22 вказав на те, що реконструкція це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин.

Аналіз законодавчих положень, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку про те, що право власності на нову річ, виготовлену відповідно до статті 332 ЦК України внаслідок переробки іншої речі, може виникати лише у тому разі, якщо в результаті здійсненої переробки з`являється інший об`єкт, відмінний за своїми характеристиками, тобто об`єкт, який може бути кваліфікований як нова річ.

При цьому, не може вважатися новою річчю (новоствореним об`єктом) об`єкт нерухомого майна, який перероблений з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна та з використанням функціональних елементів цього майна, тобто такий, що фактично є тим самим об`єктом з видозміненими загальними характеристиками.

Реконструкція також не має наслідком створення нової речі, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів, тому передчасно стверджувати, шо реконструйований об`єкт є іншим об`єктом нерухомості.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 910/7918/20, від 28 травня 2019 року у справі № 924/60/18, від 08 квітня 2021 у справі № 5023/5383/12.

Разом з цим зі змісту позовних вимог позивач просить виділити йому в натурі майно, що належить йому на праві спільної часткової власності, а саме: нежитлове приміщення магазину для продажу продовольчих товарів та товарів повсякденного вжитку, загальною площею 144,90 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте право власності на такий об`єкт (приміщення магазину для продажу продовольчих товарів та товарів повсякденного вжитку) за позивачем не зареєстровано. Окрім цього як зазначалося вище площа об`єкта нерухомості після його реконструкції становить 145,9 кв. м.

Тобто позивач фактично просить виділити йому у натурі об`єкт щодо якого здійснено реконструкцію, проте право власності позивача на реконструйований об`єкт у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Також як зазначалося вище за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ.

У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.

Проте позивач помилково заявив вимогу про виділ, а не про поділ майна.

Саме з урахуванням вищенаведених мотивів слід відмовити у позові ОСОБА_1 про виділ частки співвласника у натурі пред`явленому до ОСОБА_2 .

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Зазначена позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19.

Також Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 922/3734/21 вказав на те, що позов про визнання права власності у порядку статті 392 ЦК пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач у позові про визнання права власності особа, яка вже є власником, а відповідачем будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК.

Отже, за змістом статті 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у спорах про визнання права власності позивач повинен довести такі факти: наявність спірного майна, тобто його фактичне існування; обставини, що свідчать про набуття позивачем права власності на спірне майно, тобто створення майна позивачем або набуття ним майна на підставі договору тощо; володіння позивача спірним майном.

За обставин цієї справи передумови та матеріальні підстави для захисту права власності в судовому порядку відсутні, оскільки як зазначалось вище право власності за позивачем на приміщення магазину для продажу продовольчих товарів та товарів повсякденного вжитку, як об`єкта нерухомості який створений в результаті реконструкції, не зареєстровано. Окрім цього, Кіцманська міська рада та ОСОБА_2 , які залучені у якості відповідачів у справі жодним чином не оспорюють або ж не визнають відповідне право позивача.

Стосовно позовної вимоги про припинення права позивача у спільній частковій власності

Відповідно до частини третьої статті 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до наведених положень ЦК України припинення спільної часткової власності відбувається в силу вимог закону, а тому заявлення відповідної вимоги не є необхідним.

Колегія суддів на підставі зазначених вище мотивів щодо розмежування поділу та виділу нерухомого майна приходить до висновку, що задоволення вимоги про поділ нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності двох співвласників, саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної часткової власності на такий об`єкт і не потребує додатково зазначення у резолютивній частині рішення суду.

А тому вимога про припинення права позивача у спільній частковій власності є необґрунтованою та у її задоволенні слід відмовити.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20 (провадження № 14-36цс25).

Загалом суд першої інстанції хоча й прийшов до правильного висновку по суті спору та відмовив у позові ОСОБА_1 , проте помилився щодо підстав такої відмови, в зв`язку з чим підлягає зміні мотивувальна частина оскаржуваного рішення.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 30 липня 2025 року частково ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.

Щодо розподілу судових витрат

З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін його резолютивної частини, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/22721/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/11212/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/18, 25 червня 2020 року у справі № 908/299/18, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 липня 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 15 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава КУЛЯНДА

Ірина Литвинюк