УХВАЛА

21 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 939/2111/21

провадження № 61-12984ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сакари Н. Ю. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання незаконним (недійсним) державного акту на право власності на земельну ділянку і скасування його реєстрації, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року.

Згідно з пунктом п`ятим частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень);

Частиною першою статті 411 ЦПК України визначено такі підстави для касаційного оскарження: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою оскарження є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі

№ 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16).

Касаційна скарга не відповідає зазначеним вище вимогам.

У касаційній скарзі заявниця, як на підставу касаційного оскарження судових рішень, посилається на пункт 1, 4 частини першої статті 411 ЦПК України.

Проте, касаційна скарга не містить жодних обґрунтованих доводів із посиланням на конкретні обставини, які, на переконання ОСОБА_1 мали місце, а саме, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу.

Інших підстав касаційного оскарження судових рішень заявниця не вказує.

Отже, з метою усунення недоліків касаційної скарги заявниці необхідно подати уточнену касаційну скаргу, в якій зазначити обґрунтовані підстави касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій, передбачені статтею 389 ЦПК України, додати докази надсилання скарги іншим учасникам справи, які, відповідно до частини шостої статті 14 ЦПК України, реєструють свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку, а саме: ОСОБА_2 .

А вразі подання уточненої касаційної скарги в паперовому вигляді, надати її копії відповідно до кількості учасників справи.

Також, касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки заявницею в порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документу, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

До касаційної скарги додано заяву, в якій ОСОБА_1 просить, визнати судовий збір, сплачений квитанцією від 24 червня 2025 року № Р75604252 в межах справи № 939/2748/23 таким, що покриває обов`язок зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в цій справі № 939/2111/21, оскільки її касаційну скаргу було повернуто на підставі ухвали Верховного Суду від 15 вересня 2025 року.

В разі відмови в задоволенні вказаної заяви просить вирішити питання про повернення сплаченого судового збору.

Вказана заява задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Порядок сплати судового збору та його повернення визначено статтями 6, 7 Законом України «Про судовий збір».

Водночас вказаним законом не передбачена можливість взаєморозрахунків судового збору між різними справами.

При цьому, повернення судового збору відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір» у межах того провадження і тим суддею (суддею-доповідачем), який, зокрема повернув касаційну скаргу, відмовив у відкритті касаційного провадження.

Тому, враховуючи, що ОСОБА_1 зверталася із касаційною скаргою на судові рішення в справі № 939/2748/23, ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року (касаційне провадження № 61-10066ск25) касаційну скаргу було повернуто, саме в межах цієї справи та вказаного касаційного провадження може бути подана заява про повернення судового збору.

Відповідно до відомостей Автоматизованої системи документообігу суду в справі № 939/2748/23 (касаційне провадження № 61-10066ск25), ОСОБА_1 реалізувала своє право на повернення судового збору, звернувшись 21 жовтня 2025 року з відповідною заявою.

Отже відсутні правові підстави для зарахування судового збору, сплаченого в межах іншої справи та його повернення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подачі позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 2 270,00 грн.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подачі позову) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду фізичною особою ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за позовними заявами майнового характеру, а у справах, в яких предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав (крім права власності на майно), відшкодування шкоди здоров`ю (крім моральної шкоди), - не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заявниця оскаржує судові рішення першої та апеляційної інстанцій, якими задоволено позов частково щодо двох вимог немайнового характеру (визнання протиправним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акта).

Отже, за подання касаційної скарги судовий збір підлягає сплаті в розмірі 2 905,60 грн (2 270,60 х 0,4 х 2 х 200 % х 0,8 (коефіцієнт для пониження відповідного розміру ставки судового збору)).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у м. Києві, Печерський район, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA0026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Верховний Суд роз`яснює заявниці, що коефіцієнт для пониження відповідного розміру ставки судового збору підлягатиме застосуванню лише у випадку подання уточненої касаційної скарги через систему «Електронний суд» із доказами надсилання скарги з описом вкладення учасникам справи, які не мають обов`язку реєструвати електронний кабінет.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявниці строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зарахування судового збору або його повернення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 15 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали до 03 листопада 2025 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали щодо оформлення касаційної скарги відповідно до вимог статті 392 ЦПК України касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н. Ю. Сакара