Провадження № 4-с/761/127/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: ОСОБА_2 , заінтересована особа (третя особа по основній справі): Товариство з обмеженою відповідальністю «Перспектива та логістика», про поновлення процесуального строку на звернення до суду із скаргою; скасування постанови; визнання дій неправомірними; зняття арешту, -

в с т а н о в и в :

У червні 2025р. ОСОБА_3 (далі по тексту - заявниця) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною скаргою, в якій просила суд:

-поновити процесуальний строк на подання скарги;

-скасувати постанову №937/10 від 21 квітня 2010р Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)в частині застосування обмеження (обтяження, арешт) (Тип «Арешт , заборона на відчуження») на транспортний засіб марки «Тoyota Lexus GS 300», 2000р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 , винесеній на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2010р. у справі №2-5237 Шевченківського районного суду міста Києва. (ВП: НОМЕР_3);

-визнати оскаржувані дії неправомірними та зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом зняття арешту з транспортного засобу марки «Тoyota Lexus GS 300», 2000р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 , який був накладений у виконавчому провадженні НОМЕР_4 згідно постанови №937/10 від 21 квітня 2010р.

Свої вимоги заявниця обґрунтовувала тим, що у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконанні перебувало виконавче провадження НОМЕР_4, з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2010р. про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту по цивільній справі №2-5237. В рамках вказаного виконавчого провадження, серед іншого, було накладено арешт на транспортний засіб марки «Тoyota Lexus GS 300», 2000р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить заявниці. В подальшому, 11 червня 2010р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Водночас, під час ознайомлення із справою №2-5237/10 заявницею було з`ясовано, що вищезгадане судове рішення про накладення арешту не містить вказівки про накладення арешту або іншого обмеження у користуванні (володінні, розпорядження) на вищевказаний транспортний засіб. Тобто у посадових осіб органу ДВС, на перекоання заявниці, фактично були відсутні підстави для накладення арешту на транспортний засіб, який належить останній. У зв`язку із наявним обмеженням заявниця позбавлена можливості вільного користування належним їй транспортним засобом, у зв`язку із чим заявниця звернулась до суду із вказаною скаргою.

Також, у поданій до суду скарзі, заявниця клопотала перед судом про поновлення процесуального строку для оскарження дій посадових осіб орагану ДВС, які виразились у винесенні оскаржуваної постанови в частині накладення арешту на транспортний засіб без достатніх правових підстав та бездіяльності, яка полягає у тривалому не знятті арешту з вказаного майна, оскільки такий було пропущено з поважних причин. Заявниця зазначила, що остання дізналась про порушення суб`єктом оскарження її прав та законних інтересів лише 09 червня 2025р., коли отримала відповідь органу ДВС на скаргу.

У серпні 2025р. на адресу суду надійшов відзив представника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на скаргу, в якому останній не висловив свою позицію з приводу вимог скарги, водночас зазначив правові підстави для зняття арешту з майна, визначені Законом України «Про виконавче провадження» та просив суд проводити розгляд скарги за наявними в матеріалах справи документами у відсутність представника суб`єкта оскарження.

Учасники процесу в судове засідання не з`явились. Про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином, сторона заявника клопотала перед судом про розгляд скарги у відсутність сторони заявника, у зв`язку з чим, у відповідності до ч. 2 ст 450 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд скарги у відсутність учасників процесу.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Положеннями ст. 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Аналіз цих норм свідчить про те, що до суду можуть бути оскаржені не тільки дії

державного виконавця, а й бездіяльність.

Бездіяльність, на відміну від дії, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу.

У постанові від 16 жовтня 2023р. у справі №910/1432/21 Верховний Суд зазначив, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням, обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Таким чином, оскільки предметом скарги заявниці, серед іншого, є бездіяльність орагну ДВС, що полягає у не знятті арешту з майна, належного заявниці в межах вищезгаданого виконавчого провадження, суд зазначає, що відповідна скарга у зазначеній частині подана до суду у межах процесуального строку, встановленого ст. 449 ЦПК України, а отже, правові підстави для поновлення вказаного строку відсутні.

Разом із тим, щодо поновлення процесуального строку на звернення до суду із вказаною скаргою в частинні визнання неправомірними дій посадових осіб суб`єкта оскарження, слід зазначити, що строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020р. в справі №466/948/19 зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Із змісту наведених правових норм убачається, що підставою для поновлення строку для подання скарги є факт пропуску заявницею такого строку з поважних причин.

При цьому, перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржувану постанову було винесено суб`єктом оскарження 21 квітня 2010р., при цьому, заявниця звернулась до суду із вказаною скаргою в частині визнання дій неправомірними 27 червня 2025р., тобто з пропуском процесуального строку, визначеного ст. 449 ЦПК України.

Зі змісту поданої скарги встановлено, що заявниця обгрунтовує поважність пропуску строку тим, що остання дізналась про порушення суб`єктом оскарження її прав та законних інтересів лише 09 червня 2025р., коли отримала відповідь органу ДВС на скаргу.

Разом із тим, як вбачається із змісту скарги заявниці від 04 червня 2025р., поданої до орагну ДВС, остання була достеменно обізнана про винесення оскаржуваної постанови, якою, як зазначила заявниця, було безпідставно накладено арешт на вищевказаний транспортний засіб.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що заявницею не доведено належними та достатніми доказами поважності причин пропуску процесуального строку на звернення до суду із вказаною скаргою в частині визнання дій неправомірними, а тому правові підстави для поновлення процесуального строку для звернення до суду із скаргою у згаданій частині відсутні.

Таким чином, слід залишити без розгляду вказану скаргу в частині визнання дій органу ДВС неправомірними, які виразились у винесенні оскаржуваної постанови.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2010р., було частково задоволено заяву ОСОБА_4 - представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі №2-5237/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «Перпектива та логістика» про стягнення заборгованості за договором, пені, інфляційних втрат, а саме, накладено арешт:

-на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Першою київською державною нотаріальною конторою;

-на земельні ділянки зареєстровані за ОСОБА_3 на праві власності розташовані на території Нещерівської сільської ради:

а) :06:011:0180 - 3,4608 га;

б) :06:011:0223 - 3,4608 га;

в) :06:011:0305 - 3,4608 га;

- на земельні ділянки розташовані на території Козинської селищної ради:

а) :08:003:0058 - 0,2 га;

б) :08:003:0059 - 0,2 га,

в решті вимог заяви - відмовлено.

Судом встановлено, що у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконанні перебувало виконавче провадження НОМЕР_4, з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2010р. про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту по цивільній справі №2-5237 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «Перпектива та логістика» про стягнення заборгованості за договором, пені, інфляційних втрат.

В рамках вказаного виконавчого провадження, серед іншого, було накладено арешт на транспортний засіб марки «Тoyota Lexus GS 300», 2000р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить заявниці.

В подальшому, 11 червня 2010р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2012р., яка набрала законної сили, було закрито провадження по цивільній справі №2-5237/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «Перпектива та логістика» про стягнення заборгованості за договором, пені, інфляційних втрат, у зв`язку із відмовою позивача від позову.

В подальшому, 02 грудня 2019р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, яка набрала законної сили, було скасовано заходи забезпечення позову по цивільній справі №2-5237/10, вжитті ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2010р.

Звертаючись до суду із вказаною скаргою, заявниця наголошувала, що безпідставне накладення органом ДВС арешту на транспортний засіб, який належить заявниці, призвело до неможливості вільного користування належним їй майном пртягом тривалого часу.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені п. 1-2 та пп. 2 п. 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Зазначений правовий висновок Верховного суду визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020р. № 813/1341/15. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 24 травня 2021р. по справі №712/12136/18.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Як вбачається із змісту ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2010р. про вжиття заходів забезпечення позову, вказане судове рішення не містить вказівки про накладення арешту або іншого обмеження у користуванні (володінні, розпорядження) на транспортний засіб марки «Тoyota Lexus GS 300», 2000р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 .

Таким чином, суд погоджується з доводами заявниці, що у посадових осіб органу ДВС під час виконання вищевказаного судового рішення, фактично були відсутні підстави для накладення арешту на транспортний засіб, який належить заявниці.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що порушене право заявниці підлягає захисту шляхом зобов`язання посадовою особою відділу ДВС зняти арешт з майна заявниці.

Керуючись ст. ст. 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451 ЦПК України; Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в:

Клопотання ОСОБА_3 про поновлення процесуального строку на звернення до суду із скаргою на дії та бездіяльність посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: ОСОБА_2 , заінтересована особа (третя особа по основній справі): Товариство з обмеженою відповідальністю «Перспектива та логістика», про скасування постанови; визнання дій неправомірними; зняття арешту - залишити без задоволення.

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: ОСОБА_2 , заінтересована особа (третя особа по основній справі): Товариство з обмеженою відповідальністю «Перспектива та логістика», про визнання дій неправомірними - залишити без розгляду.

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: ОСОБА_2 , заінтересована особа (третя особа по основній справі): Товариство з обмеженою відповідальністю «Перспектива та логістика», про скасування постанови; зняття арешту- задовольнити частково.

Зобов`язати посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 110) зняти арешт з транспортного засобу марки «Тoyota Lexus GS 300», 2000р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 , накладений в рамках виконавчого провадження НОМЕР_4, з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2010р. про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту по цивільній справі №2-5237 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Перпектива та логістика» про стягнення заборгованості за договором, пені, інфляційних втрат.

В решті скарги - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено законом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Суддя: