Дата документу 21.10.2025 Справа № 334/5528/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5528/25 Головуючий у І інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/1738/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Громута Володимира Ігоровича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Громута В.І. через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що 20.06.2015 сторони уклали шлюб, зареєстрований Ленінським ВДРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 263.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2023 у праві № 334/1672/23, яке набрало законної сили, зазначений шлюб розірвано.

Спільних дітей сторони не мають.

За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти 12.04.2018 на підставі договору купівлі-продажу № 6479/18/002456 придбали легковий автомобіль марки СНЕVROLET модель АVЕО, 2008 року виготовлення, сірого кольору, об`єм двигуна 1498 куб. см., тип палива газ/бензин, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , та 13.04.2018 в Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України № 2342 зареєстрували на ім`я відповідача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

24.07.2019 в Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України № 2342 перереєстровано при переобладнанні для роботи на газовому пальному та видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

Позивач зазначала, що більше п`яти років відповідач чинить їй перешкоди у спільному користуванні автомобілем.

Так, ОСОБА_2 не надає їй доступу та утримує у себе спірний автомобіль, уникає в будь-який спосіб спілкування з позивачем. У зв`язку з чим, вона не має можливості забезпечити доступ експерта до спірного майна для встановлення ринкової вартості автомобіля для подальшого його поділу.

З метою з`ясування вартості аналогічного автомобіля Позивач, змушена звернутися до мережі Інтернет,за інформацією з сайту, вартість аналогічного автомобіля не перевищує 208400 грн, яку позивач взяла за основу для обрахунку розміру судового збору.

Дійсну ринкову вартість автомобіля можливо установити тільки у випадку надання відповідачем доступу до автомобіля експерту, після чого позивач гарантовано здійснить доплату судового збору відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір».

У березні 2023 року відповідач звернувся до суду з заявою про розірвання шлюбу та отримав відповідне судове рішення, проте в жодній з розмов не повідомив позивача ні про намір розірвати шлюб, ні про факт його розірвання.

04.07.2025 на адресу відповідача спрямовано адвокатський запит з пропозицією врегулювання спору в позасудовому порядку сплату позивачу суми вартості автомобіля в розмірі 100000 грн. Однак відповіді позивач не отримала.

04.07.2025 на адресу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Запорізькій області спрямовано адвокатський запит в якому йшлося про надання інформації / документів: хто є власником автомобіля; зазначити дату та підставі реєстрації права власності на автомобіль; зазначити номер шасі та двигуна автомобіля; надати правовстановлюючий документ на підставі якого здійснено реєстрацію автомобіля.

Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях у надав відповідь на адвокатський запит за вих. № 31/29/14/722- аз/10-2025-701-2025 від 09.07.2025, відповідно до якої підтверджені такі факти: придбання майна 13.04.2018 тобто, за час перебування у шлюбі; реєстрація транспортного засобу здійснена на відповідача.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Громута В.І. просила суд поділити спільне майно, набуте за час шлюбу, визнати за нею право власності на ? частку легкового автомобіля марки СНЕVROLET, модель АVЕО, 2008 року виготовлення, сірого кольору, об`єм двигуна 1498 куб. см., тип палива газ/бензин, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Також просила розподілити судові витрати та витребувати з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Запорізькій області з копії договорів купівлі-продажу та комісії на зазначений автомобіль.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Громута В.І. через підсистему «Електронний суд» подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про не прийняття наданих позивачем інформації (скріншотів) з мережі Інтернет, оголошення про продаж автомобілів з зазначених сайтів, як доказ орієнтовної ринкової вартості об`єкту майна яке підлягає поділу, оскільки позивач зазначала, що відповідач не надає доступу та утримує у себе спірний автомобіль, уникає в будь-який спосіб спілкування з нею, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 не має можливості забезпечити доступ експерта до спірного майна для встановлення ринкової вартості автомобіля для подальшого його поділу. Дійсну ринкову вартість автомобіля можливо установити тільки у випадку надання відповідачем доступу до автомобіля експерту, після чого позивач гарантувала здійснення доплати судового збору відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір». Найвища вартість аналогічного автомобіля, яка відображена в мережі Інтернет за зазначеними посиланнями становить 208400 грн, саме ця сума була взята за основу для розрахунку судового збору. Розрахунок ціни позову, який було застосовано, складає 1/2 частки спільного майна - автомобіля: 208400 грн (найвища вартість аналогічного автомобіля) / 2 (дві рівні частки подружжя) = 104200 грн (104200 грн х 1% = 1004,20 грн, у свою чергу 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1211,20 грн - тому, саме ця сума судового збору була сплачена.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не усунула визначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків, що позбавляє суд можливості прийняти позов до провадження.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Вимоги щодо змісту і форми позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України. Відповідно до частини першої вказаної статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Пунктами 2, 9 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна, а у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна.

Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (частина друга статті 176 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Із системного тлумачення наведених норм ЦПК вбачається, що ціна позову зазначається у позовній заяві лише з метою визначення розміру судового збору.

При цьому відповідно частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 16 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом вимог ЦПК такий обов`язок покладається на позивача. Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд. Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Системний аналіз вказаних норм прав свідчить про те, що визначення ціни позову входять до предмета доказування у даному спорі і встановлюються судом під час розгляду справи по суті на підставі поданих учасниками судового процесу доказів, тобто, такі обставини є предметом доказування у справі та оцінки судом відповідно до положень статей 76 ЦПК України.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 914/3659/21 та від 15 березня 2023 року у справі № 759/10375/19.

Таким чином, хоча встановлення ціни позову для визначення розміру судового збору в порядку частини другої статті 176 ЦПК України і належить до компетенції суду, проте здійснюється воно на підставі доказів, поданих сторонами.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Громута В.І. просила визнати за нею право власності на частку автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя та зазначала, що дійсну ринкову вартість автомобіля можливо установити тільки у випадку надання відповідачем доступу до автомобіля експерту, після чого позивач гарантовано здійснить доплату судового збору відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір». Позивач наголошувала на тому, що більше п`яти років відповідач чинить їй перешкоди у спільному користуванні автомобілем. ОСОБА_2 не надає їй доступу та утримує у себе спірний автомобіль, уникає в будь-який спосіб спілкування з позивачем. У зв`язку з чим, вона не має можливості забезпечити доступ експерта до спірного майна для встановлення ринкової вартості автомобіля для подальшого його поділу. З метою з`ясування вартості аналогічного автомобіля позивач, змушена звернутися до мережі Інтернет, за інформацією з сайту, вартість аналогічного автомобіля не перевищує 208400 грн, яку позивач взяла за основу для обрахунку розміру судового збору.

Законодавець передбачив, що суд може і не погодитись із ціною позову, коли визначена позивачем вартість майна вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, у зв`язку із чим надав суду можливість самостійно визначити розмір судового збору з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(постанова Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц).

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції проявив надмірний формалізм, визначивши обов`язковим подання до суду саме звіту про оцінку майна для визначення ціни позову, тим самим обмеживши право позивача на доступ до правосуддя.

Як роз`яснено в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Отже, неподання позивачем доказів на підтвердження своїх вимог та/або заперечень не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для залишення позовної заяви без задоволення, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення заявнику.

Висновки суду першої інстанції в цій частині не вказують на недоліки позовної заяви, а фактично містять судження, що стосуються суті питання щодо достатності доказів для ухвалення судом рішенні по суті спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (статті 12, 13 ЦПК України).

З огляду на принцип диспозитивності у цивільному процесі особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Питання про належність і допустимість доказів, їх оцінку, суд має вирішувати в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення, а не на стадії прийняття позовної заяви до розгляду, оскільки подання доказів стороною у справі на обґрунтування своїх вимог є правом, а не обов`язком особи.

Розглядаючи справу по суті суд оцінює надані докази, на підставі яких приймає судове рішення. Неподання доказів, так само як і не посилання на них у позові не може бути підставою відмови особі у доступі до правосуддя.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, обов`язок щодо доказування покладений на сторони у справі, у тому числі на позивача щодо доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому суд повинен роз`яснити сторонам їхні процесуальні права щодо подання доказів та в подальшому вирішити спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів і встановлених обставин. При цьому не зазначення позивачем доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою, не є підставою для залишення позову без руху з подальшим поверненням його заявнику, оскільки питання щодо доказів, які можуть бути подані стороною в майбутньому, суд вирішує відповідно до положень статті 83 ЦПК України.

Крім цього, суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2020 року у справі № 922/1359/19, за якою на стадії відкриття провадження у справі суд позбавлений процесуального права надавати оцінку доказам, поданим позивачем в обґрунтування позовних вимог. При цьому, на стадії відкриття провадження у справі суд має надати оцінку доказам, доданим позивачем до матеріалів позовної заяви, виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору.

Також Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 990/114/23 дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу (постанова від 31.08.2023).

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції фактично надав оцінку доказам, наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог, що є неприпустимим, адже відповідно до положень ст. 264 ЦПК України саме під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. При цьому суд не врахував, що позивач зазначав про неможливість отримання висновку експерта про встановлення ринкової вартості автомобіля, добросовісного здійснення позивачем процесуальних обов`язків щодо визначення ціни позову та сплати судового збору звернулася до відповідача про надання доступу до автомобіля для проведення оцінки, до ТСЦ з метою отримання правовстановлюючого документу в якому міститься інформація про вартість автомобіля. Отримавши відмову, позивач звернулася до мережі Інтернет, зазначивши ціну позову за аналогічний автомобіль, сплатила судовий збір. Крім того, ОСОБА_1 заявила клопотання про витребування доказів, обґрунтувавши його неможливістю самостійного отримання інформації про вартість майна.

Отже, висновки суду, зазначені в оскаржуваній ухвалі про невиконання ОСОБА_1 вимог ухвали про залишення без руху її позовної заяви не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав визнавати неподаною та повертати позовну заяву ОСОБА_1 , вказане стало перешкодою у реалізації права позивача на доступ до правосуддя, а тому оскаржувана ухвала суду не може вважатися законною та обґрунтованою.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, висновок суду першої інстанції про повернення заяви є помилковим, таким, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступу особи на справедливий суд, тому згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, ухвалу слід скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ст. 369, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Громута Володимира Ігоровича задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанціїдля продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: