ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 127/2-8048/2010

провадження № 61-6138св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник (скаржник) - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа (суб`єкт оскарження) - Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року в складі судді Березовської О. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в складі колегії суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

Історія справи

Короткий зміст скарги

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подав скаргу на бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Перший ВДВС у м. Вінниця).

Скарга мотивована тим, що 15 жовтня 2024 року він одержав постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з його виконанням, яка була надіслана йому простим поштовим відправленням без повідомлення про вручення (дату на поштовому штемпелі неможливо ідентифікувати).

З постанови державного виконавця йому стало відомо про стягнення грошової винагороди приватного виконавця в сумі 2 353,26 грн.

Крім того, за його підрахунком рішення суду за виконавчим листом повністю не виконане. Заборгованість боржника становить 8 416,54 грн, у тому числі зазначена винагорода приватному виконавцю в сумі 2 353,26 грн. При цьому він надавав виконавчий документ до державної виконавчої служби, а не приватному виконавцю.

З метою перевірки рішення посадових осіб про закінчення виконавчого провадження, звірки стягнених з Кредитної спілки «Альянс Україна» (далі - КС «Альянс Україна») на його користь грошових коштів та поновлення виконавчого провадження, 18 жовтня 2024 року заявник засобами електронного зв`язку звернувся до начальника Першого ВДВС у м. Вінниця. На момент звернення зі скаргою до суду відповідь ним не отримана.

ОСОБА_1 просив:

скасувати постанову Першого ВДВС у м. Вінниця від 29 серпня 2024 про закінчення виконавчого провадження;

зобов`язати Перший ВДВС у м. Вінниця відновити виконавче провадження за виконавчим листом від 27 лютого 2011 року № 2-8048-2010, виданим Ленінським районним судом м. Вінниця;

зобов`язати Перший ВДВС у м. Вінниця стягнути із КС «Альянс Україна» на його користь недоотриману заборгованість в сумі 8 416,54 грн, у тому числі грошову винагороду приватному виконавцю (виконавцям) у сумі 2 353,26 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Першого ВДВС у м. Вінниця залишено без розгляду та повернуто заявнику. Роз`яснено, що особи, заяви яких залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, мають право звернутися до суду повторно.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_1 пропустив визначений законом десятиденний строк на звернення до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органів державної виконавчої служби. При цьому в заяві про поновлення строку не наведено поважних причин пропуску строку, не надано відповідних доказів.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року скасовано. Справу № 127/2-8048/2010 за матеріалами скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Короткий зміст оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року:

визнано наведені ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строків звернення до суду від 23 листопада 2024 року причини для поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання неповажними;

відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії/ бездіяльність органу примусового виконання;

скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Першого ВДВС у м. Вінниця залишено без розгляду та повернути заявнику;

клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та внесення змін у позовні вимоги у справі за № 127/2-8048/2020 від 23 січня 2025 року залишено без розгляду та повернуто заявнику;

роз`яснено, що особи, заяви яких залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, мають право звернутися до суду повторно.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 наголошував про те, що він дізнався про порушення свого права 15 жовтня 2024 року, а скаргу на дії державного виконавця подав до суду через систему «Електронний суд» 30 жовтня 2024 року, тобто з порушенням строку, передбаченого статтею 449 ЦПК України та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження». У клопотанні про поновлення строку звернення до суду вказав, що поважною причиною пропуску строку звернення до суду є одержання ним постанови про закінчення виконавчого провадження не рекомендованим листом, а простим відправленням.

У статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік документів виконавчого провадження, які надсилаються сторонам та іншим учасникам рекомендованим поштовим відправленням, проте до цього переліку не входить постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Звернення ОСОБА_1 до начальника відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, також не є поважною причиною пропуску строку, адже він вправі був звернутися зі скаргою як до начальника державної виконавчої служби в порядку адміністративного контролю (частина 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»), або ж до суду в порядку судового контролю за виконанням рішення (частини перша - друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»), законом не визначено обов`язкового досудового врегулювання спору при оскарженні рішень державного виконавця.

Апеляційний суд виходив з того, що при зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Розглядаючи наведені доводи на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що законодавством не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спору. Більш того, у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює питання оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби, міститься два альтернативних способи такого оскарження: до начальника, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (частина третя), або до суду (частина п`ята).

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що ОСОБА_1 , отримавши постанову про закінчення виконавчого провадження 15 жовтня 2024 року, та звернувшись до суду 30 жовтня 2024 року, пропустив строк звернення зі скаргою, а наведені ним причини пропуску такого строку є неповажними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року, якою задоволена його скарга та скасована ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року, а матеріали скарги направлені для продовження розгляду до суду першої інстанції, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 неправильно тлумачить зміст постанови апеляційного суду та помилково вважає, що апеляційний суд зобов`язав суд першої інстанції розглянути його скаргу. Після повернення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду суд першої інстанції виконав вказівки апеляційного суду, які наведені в ухвалі від 16 січня 2025 року, та вирішив клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У травні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просить: судові рішення судів скасувати; якщо був пропущений строк звернення до суду першої інстанції під час оскарження рішення державного виконавця про закриття виконавчого провадження, визнати його поважним; поновити строк звернення до суду першої інстанції та передати справу на новий розгляд іншому складу суду; сформувати висновок щодо порядку та послідовності оскарження до національних судів України рішень, дій або бездіяльності приватних та державних виконавців державної виконавчої служби України під час знаходження у них на виконанні виконавчих листів на виконання рішень національних судів.

Касаційні скарги мотивовані тим, що:

15 жовтня 2024 року виявив у поштовій скриньці конверт із постановою про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв`язку із нібито повним його виконанням, яка підписана заступником начальника Першого ВДВС у м. Вінниці Касяновським М. С. Цей лист був відправлений простою кореспонденцією без повідомлення про вручення (дату на поштовому штемпелі неможливо ідентифікувати). На думку заявника, виконавча служба всупереч пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження не у повній мірі виконала виконавчий лист та не стягнула із кредитної спілки заборгованість у розмірі 8 416,54 грн. З метою перегляду рішення посадових осіб про закінчення виконавчого провадження, звірки стягнених із КС «Альянс Україна» грошових коштів та поновлення виконавчого провадження скаржник 18 жовтня 2024 року за допомогою електронної пошти звернувся із заявою до начальника Першого ВДВС у м. Вінниця. Підозрюючи, що посадові особи Першого ВДВС у м. Вінниця проігнорують його електронну скаргу заявник не став очікувати тридцятиденного строку відповіді на неї, а вже 30 жовтня 2024 року звернувся зі скаргою до суду;

про існування самої заяви та її зміст був проінформований суд першої інстанції, але 13 листопада 2024 року при прийнятті ухвали про залишення скарги на дії державного виконавця без руху суд про неї не згадав як про одну із підстав поновлення строку звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, хоча були наявні всі підстави поновити строк звернення до суду, якщо суд вважав, що такий був пропущений. На час постановлення ухвали суду першої інстанції від 27 листопада 2024 року в справі за №127/2-8048/2010 про відмову у відкритті провадження щодо бездіяльності посадових осіб Першого ВДВС у м. Вінниця у зв`язку із пропуском строку звернення до суду відповіді на заяву ще не було отримано. Така відповідь про відмову у повторному відкритті виконавчого провадження (датована 22 листопада 2024 року) була отримана лише 02 грудня 2024 року, хоча 23 листопада 2024 року було подано клопотання про зупинення провадження у справі до отримання відповіді від начальника Першого ВДВС у м. Вінниця, яке суд також проігнорував;

з метою поновлення можливого пропуску строку звернення до суду та відкриття провадження за скаргою ОСОБА_1 посилався на частину третю, п`яту статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема в клопотанні про поновлення можливого пропуску строку звернення до суду від 23 листопада 2024 року скаржник просив поновити відповідний строк. Лише після отримання відповіді від Першого ВДВС у м. Вінниця на скаргу від 18 жовтня 2024 року має розпочатись строк звернення до суду, передбачений частиною четвертою статті 122 КАС України, або за думкою суду першої інстанції - строк звернення до суду, зазначений у статті 449 ЦПК України або статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому згідно з частиною другою статті 66 Закону України «Про правотворчу діяльність» у разі виявлення колізії між кодексом і первинним законом пріоритет у застосуванні має норма права, що міститься у кодексі;

задля поновлення можливого пропуску строку звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження скаржник звернувся із відповідною скаргою до представника уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Вінницькій області з метою отримання відповіді від державної виконавчої служби, але суд проігнорував прохання скаржника дочекатись відповіді від нього. На початковому етапі судового розгляду між ним (заявником) і судом першої інстанції існувала ще одна суперечка щодо строку звернення до суду із скаргою, яка полягала в тому, що скаржником отримано конверт, який був відправлений простим поштовим відправленням із нечіткою датою поштового штемпеля. Конверт містив повідомлення про закінчення виконавчого провадження. При цьому він повинен був доводити суду дату його отримання, хоча згідно з абзацом 3 частиною п`ятою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» документи виконавчого провадження, надіслані каналами факсимільного зв`язку, електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку вважаються врученими за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами, що суперечить частині першій статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, згідно з частиною третьою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» за необхідності суд сам міг перевірити приблизні строки надсилання копії постанови про закінчення виконавчого провадження, адже одночасно з надсиланням копії постанови про закінчення виконавчого провадження стягувачу така ж копія разом з виконавчим листом повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав;

у частині другій статті 77 КАС України передбачено, що обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень. Тому лише після отримання скаржником відповіді із Першого ВДВС у м. Вінниця на заяву від 18 жовтня 2024 року мав розпочатись строк звернення до суду, передбачений частиною четвертою статті 122 КАС України або строк звернення до суду, зазначений статті 449 ЦПК України або статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження»;

він був змушений звертатись навіть до посадових осіб АТ «Укрпошта», щоб приблизно встановити дату відправлення листа із Вінниці та його отримання у Луцьку. Надалі вимога суду щодо доведення дати отримання повідомлення про закінчення виконавчого провадження під час подальшого розгляду справи відпала і суд зосередився на цифрах 15 жовтня 2024 року та 30 жовтня 2024 року (дати отримання повідомлення про закінчення виконавчого провадження та подання скарги до суду);

суд першої інстанції не виконав обов`язкове для нього судове рішення суду вищої інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про продовження розгляду справи судом першої інстанції по суті;

якщо припустити, що постановою апеляційного суду від 16 січня 2025 року надано можливість суду першої інстанції прийняти додаткове рішення у справі, то у разі апеляційного оскарження таке рішення повинен був розглядати той же самий склад суду. Проте з попередньої колегії суддів, яка 16 січня 2025 року ухвалювала рішення, під час другого апеляційного розгляду справи залишився лише один суддя. Тобто додаткове рішення суду першої інстанції було розглянуто в апеляційному порядку всупереч пунктам 1, 4 частини першої статті 411 ЦПК України неповноважним складом суду, тобто суддями, які не брали участі в ухваленні попереднього судового рішення 16 січня 2025 року;

суд першої інстанції в ухвалі від 25 лютого 2025 року, повторно відмовляючи у відкритті провадження у справі у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, проігнорував факт отримання скаржником 02 грудня 2024 року рекомендованого листа (копія якого була долучена до апеляційної скарги) із відповіддю в. о. начальника Першого ВДВС у м. Вінниця. Саме зміст цього листа свідчив, що ОСОБА_1 було відмовлено у поновленні виконавчого провадження. Це суперечить пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України;

суди не звернули уваги на зміст статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає два альтернативних шляхи оскарження рішення, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби: до керівника, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець або до суду. Тому з тлумачення статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» не слідує, що у разі спливу десяти днів із дати ознайомлення із рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця у разі оскарження його дій або бездіяльності до вищого керівництва втрачається можливість оскарження його дій або бездіяльності безпосередньо до суду. Законодавець спеціально надав можливість суб`єктам правовідносин для вирішення спірних питань у подібних випадках звертатись до вищого керівництва для зменшення навантаження на судову систему. І у разі недосягнення згоди між ними законодавець, як крайній засіб, також передбачив можливість для вирішення спірних питань звернутись і до суду;

у національному законодавстві відсутнє застосування єдиних норм права під час виникнення між його суб`єктами подібних правовідносин, а саме щодо порядку та послідовності оскарження до національних судів України рішень, дій або бездіяльності приватних та державних виконавців державної виконавчої служби згідно з статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» під час знаходження у них на виконанні виконавчих листів стосовно виконання рішень зазначених судів, то необхідним є формування правового висновку для формування єдиної правозастосовної практики.

Аналіз доводів касаційних скарг свідчить, що ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються в касаційному порядку в частині визнання причин для поновлення строку неповажними; відмови у задоволенні клопотання про поновлення строку; залишення без розгляду та повернення скарги, тому в іншій частині не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року відмовлено, відкрито касаційне провадження у справі № 127/2-8048/2010 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У травні 2025 року матеріали справи № 127/2-8048/2010 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні під час розгляду касаційної скарги в режимі відеоконференції відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 15 травня 2025 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У частині першій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справах № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) та № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19), від 31 липня 2023 року у справі № 2-3187/11 (провадження № 61-4984св23) вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

За загальним правилом, судам необхідно враховувати, що в тому разі, коли законом встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за загальними правилами. Скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено, залишається без розгляду.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 (провадження № 12-297гс18) зроблено висновок про те, що «стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» є загальною нормою по відношенню до статей 339-341 ГПК України, адже застосовується до більш широкого кола відносин: 1) відносин, які виникають при оскарженні дій щодо виконання будь-якого виконавчого документа, а не тільки рішення суду; 2) відносин, які виникають при оскарженні дій державного виконавця не тільки до суду, але й до органів ДВС».

Отже, стаття 449 ЦПК України є спеціальною нормою по відношенню до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та має переважне право на застосування при обрахуванні строку для звернення сторони виконавчого провадження зі скаргою на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 березня 2023 року у справі № 367/7831/19 (провадження № 61-1642св22), від 13 червня 2023 року у справі № 638/5995/16-ц (провадження № 61-3333св23), від 30 червня 2023 року у справі № 206/1451/19 (провадження № 61-2469св23).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 759/20392/18 (провадження № 61-905св23) зазначено, що виходячи з результату системного аналізу статей 123, 124, 126 ЦПК України із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20) та від 07 липня 2021 року у справі

№ 127/2-200/2004 (провадження № 61-16384св19).

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 вказано, що «водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 Господарського процесуального кодексу України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г».

У постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року в справі № 904/3734/20 вказано, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений частиною першою статті 341 ГПК України, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин. Адже під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, слід дотримуватися відповідних положень ГПК України, вміщених у розділі VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Відсутність в оскаржуваних судових рішеннях достеменного встановлення істотних обставин щодо початку та закінчення перебігу процесуального строку для звернення із скаргою до суду, факту дотримання стягувачем цього строку, може свідчити про передчасність висновків судів прийняття до розгляду скарги та не можуть зумовити обов`язок суду щодо розгляду скарги по суті в порядку статті 343 ГПК України, оскільки нормами ГПК України імперативно визначено, що пропущений процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлено за відповідних обставин судом виключно за клопотанням особи, що подає скаргу. Протилежні дії суду порушуватимуть права інших учасників спору (зокрема виконавця, дії якого оскаржуються) та загальні засади господарського судочинства, а саме його диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду через систему «Електронний суд» 30 жовтня 2024 року зі скаргою на бездіяльність Першого ВДВС у м. Вінниця ОСОБА_1 наголошував, що він дізнався про порушення його права 15 жовтня 2024 року, коли отримав постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Отже, скарга подана з порушенням десятиденного строку, передбаченого статтею 449 ЦПК України та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження»;

перевіривши доводи стосовно поважності причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 , суди зробили правильний висновок, що нормами законодавства не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спору. Більше того, у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» містить два альтернативних способи оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби: до начальника, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до суду.

За таких обставин суди обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_1 , отримавши постанову про закінчення виконавчого провадження 15 жовтня 2024 року та звернувшись до суду 30 жовтня 2024 року, пропустив установлений статтею 449 ЦПК України та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою і не подав клопотання про його поновлення із зазначенням поважних причин його пропуску, що має наслідком залишення скарги без розгляду.

Посилання заявника на те, що державний виконавець належним чином не повідомив його про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 (відповідно до постанови від 29 серпня 2024 року), що позбавило його можливості оскаржувати таке рішення державного виконавця і призвело до порушення її прав у виконавчому провадженні, є необґрунтованими.

Під час ухвалення судових рішень суди попередніх інстанцій виходили з того, що датою отримання ОСОБА_1 постанови про закінчення виконавчого провадження від 29 серпня 2024 року є 15 жовтня 2024 року, тобто дата, про яку він сам зазначає у скарзі на бездіяльність Першого ВДВС у м. Вінниця. Разом з цим ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою лише 30 жовтня 2024 року.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема лист начальника Першого відділу ДВС у м. Вінниця, який отримано скаржником 02 грудня 2024 року, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував висновки, викладені у постанові Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року, якою задоволена його скарга та скасована ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року, а матеріали скарги ОСОБА_1 направлені для продовження розгляду до суду першої інстанції, є необґрунтованими. У вказаній постанові апеляційного суду зазначено, що суд першої інстанції хоча й надав оцінку зазначеним ОСОБА_1 підставам для поновлення відповідного строку, втім не визнав їх неповажними та фактично у резолютивній частині ухвали не вирішив клопотання заявника про поновлення відповідного строку. Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 неправильно тлумачить зміст постанови апеляційного суду та помилково вважає, що апеляційний суд зобов`язав суд першої інстанції розглянути його скаргу по суті. Після повернення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду суд першої інстанції виконав вказівки Вінницького апеляційного суду, які викладені у постанові від 16 січня 2025 року, та вирішив клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку.

Аргументи касаційних скарг про те, що розгляд справи апеляційним судом здійснено 10 квітня 2025 року неповноважним судом є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою, другою, третьою статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів. Визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ).

Визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених у частині другій статті 14 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ (частина перша статті 33 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 Розділу III «Передавання процесуальних документів (судових справ) для розгляду. Проходження процесуальних документів у суді» Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814 (зі змінами), визначення судді для розгляду конкретної справи здійснюється відповідно до Положення про автоматизованої системи документообігу суду.

У пункті 1.3.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, яке затверджене рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року № 25 та погоджене наказом Державної судової адміністрації України від 02 квітня 2015 року № 45 (зі змінами), яке втратило чинність 01 квітня 2025 року, було передбачено, що Положення визначає порядок функціонування автоматизованої системи документообігу в судах загальної юрисдикції (далі -автоматизована система), яка забезпечує, крім іншого: реєстрацію вхідної та вихідної кореспонденції, в тому числі судових справ, етапів їх руху; об`єктивний та неупереджений розподіл судових справ між суддями з додержанням принципів випадковості та в хронологічному порядку надходження судових справ, з урахуванням завантаженості кожного судді (збалансованого навантаження).

Відповідно до пунктів 2.3.1, 2.3.2 Положення розподіл судових справ здійснюється в суді в день їх реєстрації, на підставі інформації, внесеної до автоматизованої системи, уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ. Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою шляхом: автоматизованого розподілу судових справ під час реєстрації відповідної судової справи; пакетного автоматизованого розподілу судових справ після реєстрації певної кількості судових справ; розподілу судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді; визначення складу суду з метою заміни судді (суддів); повторного автоматизованого розподілу судових справ. Збори суддів відповідного суду мають право визначати особливості автоматизованого розподілу судових справ у випадках, прямо передбачених цим Положенням.

Таким чином, способами визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи є розподіл судових справ шляхом автоматизованого розподілу судових справ під час реєстрації відповідної судової справи або передача судової справи раніше визначеному у судовій справі судді.

Порядок автоматизованого розподілу судових справ між суддями передбачений підпунктами 2.3.20 - 2.3.33 Положення.

Результатом автоматичного визначення складу колегії суддів є протокол автоматичного визначення складу колегії суддів (додаток 2), що автоматично створюється автоматизованою системою (абзац другий підпункту 2.3.33 Положення).

У підпункті 2.3.43 пункту 2.3 Положення зазначено, що судові справи, що надійшли із судів апеляційної або касаційної інстанцій після скасування ухвал, які перешкоджають подальшому розгляду судової справи (крім ухвал про закриття, припинення провадження), а також ухвал, які не перешкоджають подальшому розгляду судової справи, передаються раніше визначеному у судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу), ухвалу яких скасовано чи у провадженні яких перебувала або перебуває судова справа.

Випадки передачі судової справи раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передбачені також і у підпункті 2.3.44 пункту 2.3 Положення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правова конструкція «суд, встановлений законом» є структурним елементом права на справедливий суд, закріпленого статтею 6 Конвенції, що передбачає дві умови відповідності цьому критерію: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Отже, суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної, суб`єктної та територіальної юрисдикції та у складі, визначеному законом.

Аналіз матеріалів справи свідчать, що:

ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року (в складі судді Березовської О. А.) скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Першого ВДВС у м. Вінниця залишено без розгляду та повернуто заявнику;

постановою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року (в складі колегії суддів: Оніщука В. В., Шемети Т. М., Стадник І. М.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року скасовано. Справу за матеріалами скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду;

ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року (в складі судді Березовської О. А.) визнано наведені ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строків звернення до суду від 23 листопада 2024 року причини для поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання неповажними; відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії/ бездіяльність органу примусового виконання; скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Першого ВДВС у м. Вінниця залишено без розгляду та повернути заявнику; клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та внесення змін у позовні вимоги у справі за № 127/2-8048/2020 від 23 січня 2025 року залишено без розгляду та повернуто заявнику; роз`яснено, що особи, заяви яких залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, мають право звернутися до суду повторно;

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2025 року для розгляду справи № 127/2-8048/2020 визначено склад суду: головуючий суддя (суддя - доповідач) Шемета Т. М., судді Панасюк О. С., Береговий О. Ю.;

постановою Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року - без змін;

склад колегії суддів Вінницького апеляційного суду під час розгляду справи 10 квітня 2025 року (після скасування ухвали суду першої інстанції від 27 листопада 2024 року, направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції та повторного її надходження до апеляційного суду) визначено відповідно до частини третьої статті 14 ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, яке затверджене рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року № 25 (зі змінами), яке втратило чинність 01 квітня 2025 року, що відображено у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2025 року. При цьому, ОСОБА_1 вважаючи, що склад колегії суддів Вінницького апеляційного суду для розгляду справи визначено неправильно, заяви про відвід складу колегії суддів апеляційного суду з посиланням на відповідну норму процесуального права не подавав.

Колегія суддів наголошує, що у конкретному випадку було здійснено новий розгляд справи судом апеляційної інстанції, а не ухвалення додаткового судового рішення у справі. Тому визначення колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснено шляхом розподілу судових справ шляхом автоматизованого розподілу судової справи під час реєстрації відповідної судової справи, а не шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскаржених частинах ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржених частинах- без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в частині:

визнання наведених ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строків звернення до суду від 23 листопада 2024 року причин для поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання неповажними;

відмови ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії/ бездіяльність органу примусового виконання;

залишення без розгляду та повернення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат