ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 квітня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позову зазначає, що 17.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області. Від шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 21.06.2012 року, актовий запис 361.

27 жовтня 2014 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/5572/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.10.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

24 грудня 2014 року Кіровським відділом державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження (далі - ВП) № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2/235/2133/14, виданого 27.10.2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини. На даний момент зазначене виконавче провадження перебуває на виконанні у Першому Правобережному відділі державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

З моменту відкриття виконавчого провадження відповідач не у повному обсязі та не своєчасно сплачував аліменти, через що утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого державним виконавцем, борг зі сплати аліментів по ВП № НОМЕР_2 станом на 30.09.2024 року складав 51 731,36 грн. Дана заборгованість утворилася у зв`язку з несвоєчасною сплатою аліментів відповідачем, тому представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивачки неустойку (пеню) у розмірі 62 982,17 грн., яка вирахувана відповідно до норм чинного законодавства та розрахунок пені долучений до матеріалів справи (а.с. 1-6).

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01 жовтня 2022 року по 30 вересня 2024 року у розмірі 51 731 (п`ятдесят одна тисяча сімсот тридцять одна) гривня 36 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави суму судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп. (а.с.133-137) .

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що заборгованість зі сплати аліментів у нього винила через сімейні обставини та тяжкі матеріальні обставини, зокрема, внаслідок хвороби дружини та народження другої дитини, його вина, як платника аліментів, в утворенні заборгованості відсутня, просив змінити рішення суду першої інстанції зменшивши розмір неустойки (пені) за період з 01 жовтня 2022 року по 30 вересня 2024 року на 70% до 18 894,65 грн. (а.с.142-145).

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 квітня 2025 року - без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 620. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка після розірвання шлюбу мешкає разом із матір`ю.

На підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27.10.2014 року у справі № 235/5572/14-ц відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.10.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

24.12.2014 року Кіровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2/235/2133/14 від 27.10.2014 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

На момент звернення до суду зазначене вище виконавче провадження перебуває на виконанні у Першому правобережному відділі державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості по ВП № НОМЕР_2, складеного державним виконавцем Коломейко Д.С., внаслідок невиконання відповідачем рішення суду в нього станом на 30.09.2024 року наявний борг зі сплати аліментів у розмірі 51 731,36 грн.

У зв`язку з невиплатою позивачці аліментів, її матеріальне становище значно погіршилось, вона не має змоги самостійно утримувати та забезпечувати належний матеріальний стан сім`ї та покривати витрати на лікування дитини, тому, враховуючи ці обставини, ОСОБА_1 змушена звертатись до суду про стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що у період з жовтня 2022 року по вересень 2023 року ОСОБА_2 не виконував належним чином судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання своєї доньки, допускав прострочення сплати аліментів. Посилання відповідача на той факт, що аліменти він не сплачував вчасно через тяжке матеріальне та сімейне становище, не звільняють його від обов`язку належним чином утримувати свою доньку, тому у ОСОБА_1 кожного місяця, коли допускалося прострочення сплати аліментів, при наявності заборгованості з їх сплати, виникало право на стягнення з нього неустойки (пені), розмір якої мав би розраховуватися за відповідною формулою. Станом на дату подачі позову, а саме 31.10.2024, відповідачем заборгованість по сплаті аліментів була частково погашена, що вбачається з доданого представником позивача розрахунком заборгованості державного виконавця Коломейко Д.С. та довідки про наявність заборгованості, виданої начальником Першого Правобережного Відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Так, на момент звернення до суду сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів складає 51 731,36 грн, однак представником позивача при здійсненні нарахування пені у своєму розрахунку не враховані суми аліментів, які були сплачені відповідачем після 31 грудня 2023 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою.

Нормою ст. 15 СК України, чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17.

Відповідно до вимог ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Порядок стягнення аліментів передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Статтею 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми.

Як вбачається, із матеріалів справи, прострочення сплати аліментів сталося з вини відповідача, оскільки він, будучи обізнаним про рішення суду та наявність відкритого виконавчого провадження за ним, не виконував своєчасно належним чином обов`язок щодо сплати аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість, розмір якої станом на 30.09.2024 року становить 51731,36 грн. Сума пені, згідно розрахунку, який відповідачем не спростовано, складає - 62 9825,17 грн.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 4-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № -1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № -2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № -300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Разом з цим, Касаційний Цивільний Суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 20 липня 2020 року у справі № 362/4462/16 зазначив про те, що при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визнавши її загальну суму.

Тобто, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %

Сума пені, згідно розрахунку, який відповідачем не спростовано, складає - 62 9825,17 грн.

Однак, станом на дату подачі позову, а саме 31.10.2024, відповідачем заборгованість по сплаті аліментів була частково погашена, згідно розрахунку заборгованості державного виконавця Коломейко Д.С. та довідки про наявність заборгованості, виданої начальником Першого Правобережного Відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Тому, на момент звернення до суду сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів складає 51 731,36 грн.

Розмір розрахованої пені за несвоєчасну сплату аліментів в даному випадку перевищує розмір заборгованості, яка у відповідача наявна на момент звернення представником позивача до суду з даним позовом.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції при винесенні рішення не врахованого його матеріальний та сімейний стан, а покладення на нього додаткових зобов`язань ще більше погіршить його матеріальне становище, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції стягнуто суму, яка не перевищує 100 відсотків заборгованості, що ґрунтується чинним законодавством. Крім того, судом 1 інстанції була надана оцінка матеріальному та сімейному стану відповідача. Обставини на які він посилаються не можуть бути підставою для зменшення суми пені у даній справі.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Судді: