Номер провадження: 22-ц/813/5840/25
Справа № 507/355/25
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 18 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, відповідно до якої просила:

- скасувати Наказ начальника відділу сервісного обслуговування персоналу Одеського регіону АТ «Укрпошта» Л. Романовської №1682 12 К від 10.05.2024 року про її звільнення;

- зобов`язати відповідача видати новий наказ про її звільнення з моменту фактичної видачі трудової книжки, з 25.12.2024 року;

- зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 03.03.2003 року вона прийнята на роботу до Любашівського центру поштового зв`язку №2, де працювала тривалий час на різних посадах.

Наказом начальника відділу сервісного обслуговування персоналу Одеського регіону від 10.05.2024 №1682 12 /к була звільнена з 31.05.2024 з посади оператора поштового зв`язку Депо Любашівка за угодою сторін, ст.36 п.1 КЗпПУ.

З Наказом №1682 12/к від 10.05.2024 її не ознайомили, трудову книжку їй в день звільнення не видали.

Після неодноразових звернень, лише 25 грудня 2024 року вона отримала свою трудову книжку та її ознайомили з Наказом № 1682 12/к від 10.05.2024 року про звільнення.

Вважає, що Наказ №168212/к від 10.05.2024 року начальника відділу сервісного обслуговування персоналу Одеського регіону ОСОБА_2 підлягає скасуванню, а вона - поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач Акціонерне товариство «УКРАПОШТА» надав суду письмові пояснення, згідно яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. Дійсно наказом АТ «Укрпошта» від 10.05.2024 №1682_12/к ОСОБА_1 звільнена з роботи з посади оператора поштового зв`язку Депо Любашівка АТ «Укрпошта» за угодою сторін відповідно до п. 1 ч.1 статті 36 КЗпП України з - 31.05.2024. Звільнення було ініційовано самим Позивачем. В день звільнення позивачу був виданий наказ, та проведений розрахунок. В зв`язку із змінами в законодавстві АТ «УКРПОШТА» не має обов`язку видати звільненому працівнику трудову книжку, так як трудові книжки ведуться в електронному вигляді, а паперова трудова книжка зберігається у працівника і на його вимогу в неї можуть вноситись зміни. Позивачка з 10.05.2024 року не отримувала свою трудову книжку, а тому за її зверненням 16.07.2024 року їй було надіслано трудову книжку на її домашню адресу. 20 липня 2024 року позивач отримала трудову книжку та завірену копію наказу про звільнення відповідно до поштового повідомлення, на якому є її підпис. За таких обставин, вважає, що підстав для задоволення позовних вимог не має, так як відповідачем не допущено жодного порушення трудових прав позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 18 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УКРПОШТА» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у матеріалах справи відсутні докази ознайомлення її з наказом про її звільнення, фактично з наказом про звільнення в установленому законом порядку її не ознайомили. Трудову книжку вона отримала поштою лише після численних, як усних, так і письмових звернень. Заяву про звільнення написала під психологічним тиском та неодноразовим зміненням умов праці роботодавцем, недопрацювавши декілька днів до виходу на пенсію.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 08 жовтня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 жовтня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що наказом начальника відділу сервісного обслуговування персоналу Одеського регіону від 10.05.2024 №1682 12 /к ОСОБА_1 звільнена з 31 травня 2024 року з посади оператора поштового зв`язку Депо Любашівка за угодою сторін, ст.36 п.1 КЗпПУ (а.с. 16).

16 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з проханням повернути їй трудову книжку на її домашню адресу (а.с. 44).

З листа начальника відділу сервісного обслуговування персоналу Одеського регіону АТ «Украпошта» видно, що 17.07.2024 року на адресу ОСОБА_1 було направлено її трудову книжку та завірену копію наказу про її звільнення. Вказані документи 20 липня 2024 року особисто отримала позивачка, що підтверджується її особистим підписом на поштовому повідомленні (а.с. 45-47).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

10 червня 2021 набрав чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217-IX, яким положення статті 47, 48, 235 КЗпП України були викладені в новій редакції.

Відповідно до ч. 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У відповідності до статті 48 КЗпП України, - облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.

Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.

Із статті 235 КЗпП України було виключено відповідальність роботодавця за затримку видачі трудової книжки.

Беручи до уваги викладене, така правова підстави для відповідальності роботодавця як затримка видачі трудової книжки, на яку посилається позивач, з 10.06.2021 року відсутня, а тому в задоволенні позовних вимог дійсно належить відмовити.

Крім того, листом від 16.07.2024 позивач звернувся до Директора Одеської ДПЗ з проханням направити її трудову книжку на її домашню адресу.

Супровідним листом від 17.07.2024 начальник відділу сервісного обслуговування персоналу ОСОБА_3 направила позивачу оригінал трудової книжки та завірену копію наказу про припинення трудового договору. 20.07.2024 позивач отримала трудову книжки та завірену копію наказу про припинення трудового договору, що підтверджується її особистим підписом на поштовому повідомленні.

Будь-яких доказів про звернення позивача до АТ «Укрпошта» в грудні 2024 року суду не надано.

Відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

31 травня 2024 року позивач звільнився, тобто за вирішенням трудового спору повинен був звернутися в строк до 30 серпня 2024 року. Навіть, якщо рахувати строк звернення до суду, з дати повторного вручення наказу про звільнення, а саме 20 липня 2024 року, то позивач повинена була звернутися до суду за вирішенням трудового спору в строк до 19 жовтня 2024 року. Позивач звернулась до суду лише 17 лютого 2025 року, тобто з пропуском тримісячного строку встановленого ч. 1 статті 233 КЗпП України, що є також є підставою для відмови в задоволенні позову, в разі його обґрунтованості. Будь-яких клопотань про поновлення пропущеного з поважних причин процесуального строку від позивача до суду не надходило.

Отже, відповідачем при звільненні ОСОБА_1 , дотримані гарантії, визначені КЗпП України, а тому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідач своєчасно не видав їй трудову книжку, що є підставою для її поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно не встановлено обставин незаконності дій АТ «УКРАПОШТА» щодо звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_4 вчинено із дотриманням вимог КЗпП України, а отже в задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що однією з позовних вимог було, зокрема, «зобов`язати відповідача видати новий наказ про моє звільнення з моменту фактичної видачі мені трудової книжки, з 25.12.2024 року».

Таким чином, позивач ОСОБА_1 самостійно визначила свої позовні вимоги і що порушення її права відбулось саме у зв`язку із невидачею трудової книжки.

Також позовна заява обґрунтована ч. 5 ст. 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Водночас суд першої інстанції правильно вказав, що 10 червня 2021 набрав чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217-IX, яким положення статті 47, 48, 235 КЗпП України були викладені в новій редакції.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що така форма відповідальності роботодавця як сплата середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки була виключена законодавцем.

Враховуючи викладене, відсутнє саме порушене право позивача.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 18 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева