Номер провадження: 22-ц/813/5321/25
Головуючий у першій інстанції Цирфа К. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Коновалова В.А., Назарова М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу Змієвської Тетяни Павлівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 березня 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи та позиції сторін в суді першої інстанції

У листопаді 2024 року до Київського районного суду м. Одеси з позов звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі також позивач, ТОВ «Коллект Центр») до ОСОБА_1 (далі також відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 565678 від 01.04.2021 в розмірі 47 786,72 грн, з яких: 30 250 грн за тілом кредиту, 17 536,22 грн за процентами.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі кредитного договору первісним кредитором відповідачу надано кошти (кредит). У подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договорів факторингу по ланцюгу факторів передано позивачу. Оскільки відповідачем не виконано обов`язок з повернення тіла кредиту та процентів за користування ним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 21 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу наданих сторонами доказів, випливає, що між відповідачем та первісним кредитором був укладений кредитний договір. У подальшому, на підставі договору факторингу, право вимоги за цим кредитним договором передано позивачу. З цього приводу суд зазначав, що факт надання / отримання кредиту, оплати за кредитом, період нарахування та сплати процентів, неустойки, комісій тощо є предметом доказування у справах цієї категорії. У разі передачі права вимоги від клієнта до фактора, окрім означеного, підлягають доказуванню обставини фактичної передачі права вимоги позивачу відносно відповідача, та підтвердження цього факту належними доказами, зокрема договором факторингу, актом приймання-передачі до нього прав вимоги, реєстру боржників та здійснення оплати фактором клієнту за цим договором. Як установлено, позивачем (фактором) до суду не було надано належного розрахунку заявлених позовних вимог із зазначенням періоду нарахування заборгованості, застосованої процентної ставки, коштів, які були сплачені позичальником, дату їх сплати, що надасть суду можливість підтвердити або спростувати факт наявної заборгованості, визначення підставності нарахування процентів. Розрахунок первісного кредитора взагалі відсутній. Окремо суд зауважував, що позивачем не надано до суду належних доказів факту перерахування кредитних коштів на платіжну картку саме позичальника. Інформація з банку емітента картки щодо належності картки відповідачу та руху коштів за нею не надано. З урахуванням викладеного, суд був позбавлений можливості перевірити наданий позивачем розрахунок в позові та підвередити / спростувати факт надання кредиту та наявність / відсутність заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням 18 квітня 2025 року Змієвська Тетяна Павлівна, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулась з апеляційною скаргою за допомогою підсистеми "Електронний суд" до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить задовольнити її, скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.03.2025 № 947/35707/24 та винести постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а також витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що 01.04.2021 між ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 565678, ознайомившись з його умовами відповідач підписав такий договір за допомогою електронного цифрового підпису. З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою особистого кабінету кредитні договори між кредиторами та позичальником не було б укладено. Таким чином, електронний договір, підписаний електронним одноразовим ідентифікатором, вважається укладеним у письмовій формі з моменту його підписання, тобто ведення алфавітно-цифрової послідовності даних (пароль). Водночас такий договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо істотних умов договору. Із системного аналізу положень чинного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами був укладений договір позики, який містить усі істотні умови, передбачені для такого виду договорів, шляхом його підписання з боку кредитора за допомогою власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, з боку позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором «К236», що свідчить про прийняття позичальником всіх його умов та положень. Невід`ємними додатками до договору є документи, які підписані сторонами, а саме додаток № 1 Графік платежів та паспорт споживчого кредиту. Перелічені вище документи долучено до матеріалів справи та скаржник вважав їх належними, допустимими та достатніми доказами, що підтверджують факт виникнення правовідносин між позикодавцем та позичальником.

Вважали, що грошові кошти за укладеним кредитним договором було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а наявні в матеріалах справи докази повною мірою підтверджують факт перерахування грошових коштів позичальнику, що спростовую висновки суду в цій частині. Матеріали справи містять копію розрахунку заборгованості з якого вбачається, що відповідач сплачував частково грошові кошти за договором позики, зокрема, 16.04.2021 в розмірі 4 664, 00, 00 грн, 28.05.2021 в розмірі 4 664, 00 грн та 25.06.2021 в розмірі 4 664, 00 грн, а всього 13 992, 00 грн, що є додатковим та беззаперечним підтвердженням прийняття відповідачем умов укладеного кредитного договору. Проте, всупереч наведеному, суд першої інстанції не надавши оцінки всім умовам укладеного договору, доказам, наявним в матеріалах справи щодо підписання та погодження умов договору, часткових оплат за ним, дійшов помилкового висновку про те, що стороною позивача не доведено обставин, наведених в обґрунтування позову, зокрема в частині відсутності доказів перерахування грошових коштів позичальнику. Помилковими також є висновки суду щодо відсутності розрахунку заборгованості за договором від первісного кредитора, оскільки разом з позовною заявою долучено три розрахунки заборгованості, з яких вбачається розмір та порядок нарахування процентів за укладеним договором: - від ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» з якого вбачається, що станом на дату відступлення права вимоги заборгованість до договором становить 38 910, 48 грн, з яких 30 250, 50 грн заборгованість за тілом кредиту, 8 659, 98 грн заборгованість за процентами; - від ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відповідно до якого останнє здійснило нарахування процентів з моменту отримання права вимоги за договором позики 26.11.2021 по 30.03.2022 (закінчення строку кредитування) в розмірі 8 876, 24 грн; - від ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» з якого вбачається, що позивачем нарахування не здійснювалися. Окремо слід звернути увагу суду і на те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Тому вважали, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Виходячи з викладено відповідач, уклавши Кредитний договір, надавши реквізити банківського рахунку з метою отримання від первісного кредитора грошових коштів за договором позики, не оскарживши договір позики вцілому, чи в частині, використавши грошові кошти на власний розсуд, здійснивши часткові оплати за договором вчинив дії, що свідчать про визнання існування зобов`язань за договором позики та, власне погодився з усіма умовами та положеннями укладеного договору позики, а судом першої інстанції не було надано оцінки всім доказам у справі, внаслідок чого судом було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, яке підлягає скасуванню.

Узагальнюючи доводи апеляційної скарги зазначали:

- що судом першої інстанції при прийняті оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права в частині недослідження та надання неналежної оцінки всім доказам у справі як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, зокрема, в частині переказу грошових коштів за договором позики відповідачу, прийняття умов договору та часткового його виконання, що свідчить про визнання зобов`язань за договором позики, відсутності доказів протилежного;

- судом першої інстанції не здійснено повного та всебічного розгляду справи без надання правової оцінки наявним у справі доказам, що спричинило порушення прав позивача та призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з подальшим прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» в повному обсязі.

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 47 786,72 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судовою колегією на підставі дослідженого мотивування позовних вимог, доказів долучених до матеріалів справи та висновків суду першої інстанції встановлено наступне.

01.04.2021 між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 56678 в електронній формі, шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 36 875 грн, шляхом перерахування на його банківський рахунок (банківську картку) на умовах строковості, зворотності та платності. Строк надання кредиту 365 днів, розмір денної процентної ставки 25 %, 0,23%.

Позивач зазначає, що кредитодавець свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, згідно з умовами договору. Натомість відповідач свої зобов`язання не виконав, суму кредиту, нарахованих на неї процентів та інших платежів, не повернув.

Наразі заборгованість відповідача перед позивачем становить 47 786,72 грн, з яких: 30 350 грн за тілом кредиту, 17 536,22 грн за процентами.

26.11.2021 між ТОВ «Слон Кредит» (клієнт) та ТОВ «Вердикт Капітал» (фактор) укладено договір факторингу № 26-11/2021 відповідно до якого клієнт передає (відступає) фактору за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі, зокрема до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 56678 від 01.04.2021.

10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» (клієнт) та ТОВ «Коллект Центр» (фактор) укладено договір факторингу № 10-01/2023 відповідно до якого клієнт передає (відступає) фактору за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі, зокрема до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 56678 від 01.04.2021.

Суд першої інстанції виходив з основних засад, принципів судочинства, визначеними ч. 3 ст. 2 ЦПК України, а саме з принципу змагальності сторін та диспозитивності судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з принципу диспозитивності, суд розглядав справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України).

З аналізу наданих сторонами доказів, випливає, що між відповідачем та первісним кредитором був укладений кредитний договір. У подальшому, на підставі договору факторингу, право вимоги за цим кредитним договором передано позивачу.

З цього приводу суд першої інстанції зазначав, що факт надання / отримання кредиту, оплати за кредитом, період нарахування та сплати процентів, неустойки, комісій тощо є предметом доказування у справах цієї категорії. У разі передачі права вимоги від клієнта до фактора, окрім означеного, підлягають доказуванню обставини фактичної передачі права вимоги позивачу відносно відповідача, та підтвердження цього факту належними доказами, зокрема договором факторингу, актом приймання-передачі до нього прав вимоги, реєстру боржників та здійснення оплати фактором клієнту за цим договором.

Як установлено судом першої інстанції, позивачем (фактором) до суду не надано належного розрахунку заявлених позовних вимог із зазначенням періоду нарахування заборгованості, застосованої процентної ставки, коштів, які були сплачені позичальником, дату їх сплати, що надасть суду можливість підтвердити або спростувати факт наявної заборгованості, визначення підставності нарахування процентів.

Суд першої інстанції за результатом дослідження доказів в обґрунтування позовних вимог встановив відсутність розрахунку первісного кредитора.

Окремо суд першої інстанції зауважував, що позивачем не надано до суду належних доказів факту перерахування кредитних коштів на платіжну картку саме позичальника. Інформація з банку емітента картки щодо належності картки відповідачу та руху коштів за нею не надано.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції зазначав, що позбавлений можливості перевірити наданий позивачем розрахунок в позові та підвередити / спростувати факт надання кредиту та наявність / відсутність заборгованості за кредитним договором.

Керуючись принципами змагальності сторін та диспозитивності судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт надання кредиту та наявної заборгованості, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже вони є належними та обґрунтованими поза розумним сумнівом, які позивачем не спростовані.

Доводи апеляційної, що 01.04.2021 між ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 565678, ознайомившись з його умовами відповідач підписав такий договір за допомогою електронного цифрового підпису, апеляційний суд вважає таким, що не підлягав наданню оцінки судом першої інстанції, так як загальною підставою відмові у позовній заяві було те, що позивач не долучив до позовної заяви первісного розрахунку нарахованої заборгованості, у зв`язку з тим, що наявність підтвердженого доказу у вигляді підписаного договору відповідачем, у даному випадку не може у сукупності слугувати про наявність заборгованості.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам у вигляді трьох наданих розрахунків заборгованості , апеляційний суд вважає неслушними на підставі застосування доктрини «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree) відповідно до якої у справі «Гефген проти Німеччини» встановлено, що якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його (джерела) допомогою, також будуть вважатися неналежними. Тобто, враховуючи, що у зв`язку із відстуністю першочергового розрахунку, позбавляє суд можливості зробить висновкі про належність наданих позивачем доказів, утворених від їх першочергового джерела.

Стосовно узагальнюючих доводів, що судом першої інстанції було порушено застосування процесуального права та прийнято рішення без повного та всебічного розгляду справи без надання правової оцінки наявним у справі доказам, апеляційний суд вважає необгрнутованими, у зв`язку із вищевикладеним, так як суд першої інстанції вірно вирішив суть спору, через відсутність основоположних доказів для таких категорії справ доказів, що апеляційним судом залишається без задоволення

Інші доводи апелянта є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача, відсутність доказів( факту перерахування кредитних коштів на платіжну картку саме позичальника. Інформація з банку емітента картки щодо належності картки відповідачу та руху коштів за карткою), які доводять обставини, що обґрунтовують позовні вимоги, а тому позов задоволенню не підлягає.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Змієвської Тетяни Павлівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 березня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова