КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13806/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Ахрамовича Я. І.,

відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Власюк К. П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ахрамовича Яна Ігоровича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Рабчуна Р. О.

від 05 червня 2025 року

у цивільній справі № 372/319/25 Обухівського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення компенсації за безпідставне користування майном,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2025 року позивач звернувся в суд з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 23 червня 2016 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб було розірвано 06 грудня 2022 року. Позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку загальною площею 206,7 кв.м. та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що у грудні 2020 року був вимушений залишити будинок і з того часу фактично у ньому не проживає. Позивач стверджує, що відповідач користується майном одноособово та перешкоджає йому у користуванні своєю часткою спільного майна, а тому вимагає компенсації отриманих відповідачкою доходів від здачі в оренду на підставі ч. 1 ст. 1214 ЦК України.

Для обґрунтування розміру компенсації позивач провів аналіз ринкової вартості оренди аналогічного житлового приміщення у смт. Козин, посилаючись на роздруківки з сайту OLX з фільтрами, що відповідають характеристикам будинку (1-2 поверхові, загальна площа 200-230 кв.м, 4-5 кімнат). Зазначав, що оцінений орієнтовний розмір щомісячної орендної плати становить від 104 118 до 124 942 грн, приймаючи за основу суму у 100 000 грн на місяць. Оскільки позивач є власником половини будинку, розмір компенсації за користування його часткою становить 50 000 грн на місяць. Позивач не користувався своїм майном протягом 48 місяців, відповідно сума компенсації за безпідставне користування його часткою будинку становить 2 400 000 грн (50 000 грн ? 48 місяців). Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача компенсацію за період безпідставного користування часткою майна, що належить позивачу, у розмірі 2 400 000 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 червня 2025 року відмовлено у задоволені позову. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 62 235,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі адвокат Ахрамович Я. І., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що суд помилково не врахував факт одноосібного володіння будинком відповідачкою з грудня 2020 року та його фактичне усунення від користування майном. Ці обставини, підтверджені талоном-повідомленням виклику поліції та судовими рішеннями про відмову у задоволенні обмежувальних приписів, свідчать про порушення його прав та безпідставне користування відповідачкою спільною власністю. Вважає, що право на компенсацію є беззаперечним, з огляду на практику Верховного Суду, де використання майна без згоди співвласника дає підстави для стягнення компенсації.

Суд не врахував презумпцію рівності прав подружжя на спільне майно (ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України), оскільки одноосібне володіння відповідачкою житлом порушує баланс інтересів і становить форму безпідставного користування. Також судом не враховано доктрину «ефективного способу захисту», оскільки формальне визнання права власності без компенсаційного механізму є ілюзорним захистом.

Апелянт вважає, що суд порушив засади оцінки доказів, вимагаючи доказів доходу відповідачки від оренди для застосування ст. 1214 ЦК України, тоді як підставою для нарахування компенсації є саме позбавлення співвласника права користування майном. Суд проігнорував прецедентну практику Верховного Суду, яка дозволяє орієнтуватися на ринкову вартість оренди. Наполягає, що вимога про стягнення компенсації за безпідставне користування майном є ефективним способом захисту речового права, а між сторонами виникли кондикційні зобов`язання (ст. 1212-1214 ЦК України), оскільки відсутній договір щодо користування спільним майном. Апелянт вимагав стягнути 2 400 000 грн за 48 місяців, розрахованих як 1/2 орієнтовної щомісячної орендної плати у 50 000 грн.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Власюк К. П., в інтересах ОСОБА_2 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Відповідач стверджує, що позовні вимоги є передчасними, оскільки у справі про поділ майна (№ 372/2386/23) не винесено рішення, а частки сторін чітко визначені у договорах купівлі-продажу як 1/5 та 4/5, тому презумпція рівності часток не застосовується.

Відповідач стверджує, що позивач добровільно виїхав з будинку 19.12.2020 (преюдиційний факт). Замки були змінені лише у квітні 2024 року з метою забезпечення безпеки після несанкціонованого проникнення позивача. Вона наголошує, що є законним власником 4/5 частки і користується нею правомірно, а не безпідставно.

Вважає що ст. 1212-1214 ЦК України, якими обґрунтовані позовні вимоги, до спірних не застосовуються, оскільки сторони пов`язані договірними правовідносинами щодо спільного володіння майном, а відповідач не здає майно в оренду та не отримує доходів. Розрахунок компенсації є необґрунтованим, оскільки позивач володіє 1/5 часткою, а розраховує, виходячи з 1/2. Відповідач заявляє, що реальна вартість оренди подібного майна сягає від 62 000 грн, а не 100 000 грн, як стверджує позивач. Наполягає на тому, що суд першої інстанції правомірно відмовив у позові через неефективний спосіб захисту та недоведеність обставин.

У поданій відповіді на відзив на апеляційну скаргу, позивач вказує на необґрунтованість його доводів. Позивач посилається на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14.08.2024 у справі № 372/4411/24, де суд встановив, що конфлікти є наслідком заперечення відповідачкою права позивача на користування майном, а не його психологічного насильства. Зауважує, що було відмовлено у задоволенні другої заяви відповідачки про видачу обмежувального припису рішенням від 04.12.2024 у справі № 372/6250/24. Позивач зазначає, що його розрахунок компенсації є максимально обережним та заниженим підходом, а несплата витрат на утримання будинку є обґрунтованою, оскільки він позбавлений можливості користування майном. Позивач також підтвердив, що сплачує аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини доходу з 05.07.2023.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Ахрамовича Я. І., підтримали апеляційну скаргу із викладений у ній підстав та доводів.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Власюк К. П., проти задоволення скарги заперечили із підстав наведених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

Судом встановлено що у період з 23.06.2016 по 06.12.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

06.12.2022 рішенням Печерського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, у власності сторін перебувають будинок загальною площею 206,7 кв.м та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 37-39).

Звертаючись із позовом на захист права спільної власності на житловий будинок та земельну ділянку, позивач вважав, що діями відповідачки щодо одноособового користуванням майном та перешкоджанням у користуванні його часткою, він позбавлений можливості реалізувати своє право співвласника. З огляду на таке, позивач вважав, що його право має бути захищене у спосіб стягнення компенсації за безпідставне користування майном, яке відповідає вартості його частки від орендної плати за 48 місяців, що становить 2 400 000 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено неправомірності набуття (збереження) майна відповідачкою та відсутності правових підстав для відшкодування доходів. Суд встановив, що позивач не надав доказів, які б спростовували правомірність проживання відповідачки у спірному будинку, оскільки вона є співвласником. Крім того, позивачем не доведено, що відповідачка отримала доходи від здачі спірного будинку в оренду, що робить посилання на обов`язок відшкодувати такі доходи (ст. 1214 ЦК України) безпідставним. Суд, аналізуючи статтю 1212 ЦК України, дійшов висновку про необхідність установлення «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна, яка не була доведена позивачем. З огляду на це, а також на те, що позивач посилався на перешкоджання йому у користуванні будинком, суд дійшов висновку про обрання позивачем неефективного способу захисту. Відтак, суд відмовив у позові у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилався позивач. Окрім того, суд стягнув з позивача на користь відповідачки 62 235,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що будинок та земельна ділянка, щодо неможливості користування якими заявляє позивач, набувались сторонами за договорами купівлі продажу від 02.03.2019 у наступних частках: 1/5 - позивач, 4/5 - відповідачка (а.с. 31-37).

Відповідно до положень частини 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про неможливість застосування норм глави 83 ЦК України (кондикційні зобов`язання) до даних правовідносин, оскільки правова підстава набуття (збереження) майна відповідачкою існує, і це - право спільної власності, що ґрунтується на договорі набуття майна у відповідних частках.

Як вірно встановлено судом та підтверджується сталою практикою Верховного Суду, конструкція статті 1212 ЦК України вимагає установлення «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна.

У випадку відносин між позивачем та відповідачкою як співвласниками, така «абсолютна безпідставність» відсутня, оскільки право на володіння та користування майном походить з наявності правового титулу - права спільної часткової власності (стаття 358 ЦК України).

У разі виникнення спорів щодо користування спільним майном, ці правовідносини регулюються спеціальними нормами Глави 26 ЦК України, зокрема статтею 358 ЦК України. Положення глави 83 ЦК України застосовуються лише субсидіарно та у тих випадках, коли спір не може бути вирішений за допомогою спеціальних способів захисту.

Відтак, доводи апелянта про те, що між сторонами виникли кондикційні зобов`язання через відсутність договірної підстави щодо порядку користування, не спростовують правомірності висновку суду першої інстанції про юридичну неможливість застосування ст. ст. 1212-1214 ЦК України до спору про стягнення компенсації за користування майном між співвласниками. Апелянт помилково вважає, що підставою для нарахування компенсації є лише сам факт позбавлення співвласника права користування майном, і що суд не мав вимагати доказів доходу.

Позивач обрав для захисту свого права саме частину 1 статті 1214 ЦК України, яка зобов`язує відшкодувати всі доходи, які особа одержала або могла одержати від цього майна. Утім, як обґрунтовано встановив суд першої інстанції, позивач не довів факту отримання відповідачкою доходу від здачі спірного будинку в оренду, що підтверджується матеріалами справи. Розрахунок позивача, заснований на абстрактній ринковій вартості оренди, є лише припущенням, а не належним доказом фактичного або потенційного збагачення відповідачки за рахунок позивача, що вимагається кондикцією.

Висновок суду першої інстанції також відповідає сталій судовій Верховного Суду, про те що для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна, який у даній справі доведений не був.

Щодо доводів апелянта про необхідність застосування доктрини «ефективного способу захисту», колегія суддів зазначає, що саме неправильний вибір юридичної підстави захисту позивачем призвів до відмови. Позивач, стверджуючи про перешкоджання у користуванні його часткою, мав право скористатися: речовими способами захисту (усунення перешкод у користуванні/вселення, визначення порядку користування), або ж спеціальним компенсаційним механізмом (вимога матеріальної компенсації на підставі частини 3 статті 358 ЦК України). Звернення Позивача з позовом, який юридично не може бути застосований до спірних правовідносин (кондикція), а також не підтверджений належними доказами (відсутність доказів доходу), свідчить про обрання неефективного способу захист, що є самостійною підставою для відмови у позові, незалежно від інших обставин.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та юридично невірним для правовідносин співвласників, а позивачем не доведено ключових обставин для задоволення позову за обраною статтею (відсутність безпідставного збагачення та доказів отриманого доходу).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ахрамовича Яна Ігоровича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов