Справа № 128/3317/25
Провадження № 22-ц/801/2263/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 рокуСправа № 128/3317/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Покоєвича Артема Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2025 року, постановлену у складі судді Васильєвої Т. Ю. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про забезпечення доказів, яке обґрунтоване тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадкова справа померлого ОСОБА_2 була заведена у приватного нотаріуса Білозарецької Олени Юріївни, ІНФОРМАЦІЯ_3 № 74191943.

Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно, заявниця є спадкоємцем першої черги, оскільки у померлого не було ані дружини, ані дітей.

Після смерті сина ОСОБА_1 стало відомо, що за 10 днів до його смерті ним було складено заповіт на користь невідомих осіб. Щодо змісту і обставин укладення даного заповіту виникають обґрунтовані сумніви у його дійсності та імовірно містять ознаки шахрайства, про що свідчить те, що померлий є ветераном АТО та війни і повернувшись додому в листопаді 2023 року почав зловживати алкогольними напоями, і його родичі та сусіди досить часто бачили його в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Сусіди ОСОБА_2 повідомили, що незадовго до його смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 до померлого приїжджали невідомі особи, які допомагаючи йому вийти з будинку підтримуючи його за руки, що вказує на те, що він був у неусвідомленому стані і посадивши його в автомобіль, поїхали у невідомому напрямку. В одному з невідомих осіб односельчани померлого впізнали жителя їх села, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за збут наркотичних засобів. Наступного дня ці ж самі особи знову приїхали до будинку ОСОБА_2 , з автомобіля вийшов чоловік з дипломатом в руках, зайшов всередину будинку і знаходився там протягом однієї години, після чого покинув будинок.

Як стало відомо пізніше, саме 20 травня 2025 року був укладений заповіт, однак після смерті ОСОБА_2 та детального огляду будинку, заповіт так і не було знайдено, зміст заповіту заявниці невідомий.

19 червня 2025 року сестра покійного подала нотаріально завірену заяву Кісіль В. М. приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу щодо обов`язкової частки на яку має право мати покійного, після чого стало відомо що 11 червня 2025 року невідомі особи звернулися до Приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Білозарецької О. Ю. для відкриття спадкової справи після померлого ОСОБА_2 . У відповідь на запитання нотаріуса стосовно малого проміжку часу між заповітом і смертю ОСОБА_2 , невідомі особи зазначили, що між ними і померлим було укладено договір купівлі-продажу. Однак, жодних договорів купівлі продажу чи розписок в будинку ОСОБА_2 не було виявлено.

Зважаючи на викладене, для можливості вирішення спору в судовому порядку, необхідно встановити всі обставини даної справи.

Тому ОСОБА_1 просила суду вжити заходи забезпечення доказів шляхом витребування у приватного нотаріуса Білозарецької Олени Юріївни належним чином завірену копію спадкової справи № 74191943 від 11 червня 2025 року, після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2025 року заява була повернена ОСОБА_1 .

При цьому суд першої інстанції зазначив, що заявником взагалі не зазначено обставини, для доказування яких вона просить забезпечити вказані докази, а саме наявність спадкового майна та його місцезнаходження, а також наявність перешкод в оформленні спадкових прав в позасудовому порядку.

Відсутність зазначення таких обставин не дає можливості встановити підсудність даної заяви Вінницькому районному суду Вінницької області, згідно ч. 4 ст. 116 ЦПК України. Тобто заявником не обґрунтовано підстав подання заяви про забезпечення доказів саме до Вінницького районного суду Вінницької області, враховуючи той факт, що заява про забезпечення доказів подається заявником до подання позовної заяви, а докази, які вона просить забезпечити, знаходяться в м. Вінниця.

Крім того, заявником взагалі не обґрунтовано необхідність такого забезпечення доказів, а саме підстав припускати те, що спадкова справа може бути втрачена або збирання або подання відповідних доказів за наслідком звернення до суду стане згодом неможливим чи утрудненим.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, представник заявниці подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення доказів задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 вересня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Голота Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року справу призначено до розгляду в у порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів заяви про забезпечення доказів.

У поданому клопотанні заявник належним чином обґрунтував неможливість самостійного отримання доказів та послався на норми процесуального закону, які надають суду повноваження витребувати відповідні матеріали.

Клопотання підсудне Вінницькому районному суду Вінницької області, оскільки предметом оскарження є сам заповіт, складений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. за 11 днів до смерті спадкодавця, що викликає серйозні сумніви щодо його законності та відповідності вимогам чинного законодавства.

Окрім того, суд не роз`яснив, яким чином має бути відкрито спадщину, а також не забезпечив можливості ознайомлення та доступу до заповіту без його оскарження, що обмежує право заявниці на захист та користування спадковими правами.

У поданому клопотанні чітко зазначено, що спадкова справа була відкрита державним нотаріусом Вінницького району Вінницької області. Саме у цього нотаріуса зберігається спадкова справа, витребування якої є необхідним для з`ясування обставин справи, зокрема, для перевірки законності заповіту, щодо якого існують обґрунтовані підстави вважати його недійсним.

Таким чином, оскільки місцем відкриття спадщини є Вінницький район Вінницької області, то відповідно до наведених норм законодавства, саме Вінницький районний суд Вінницької області є судом, уповноваженим розглядати подане клопотання про витребування спадкової справи. Посилання суду на місцезнаходження спадкового майна як підставу для визначення підсудності є помилковим і таким, що суперечить вимогам ст. 30 ЦПК України та ст. 1221 ЦК України.

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини другої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.

Зі змісту частин першої, четвертої статті 84 ЦПК України вбачається, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому ст. 116-118 цього Кодексу.

Вимоги, що ставляться до форми та змісту заяви про забезпечення доказів, визначені положеннями ст. 117 ЦПК України.

Відповідно до п. 4-5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.

Таким чином, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (ст. 116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (ст. 84 ЦПК України).

Аналізуючи наведені положення ЦПК України насамперед необхідно зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто, забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Для вирішення питання про забезпечення доказів, зокрема, і до подання позовної заяви, слід враховувати положення ст. 116 ЦПК України, а саме те, що така процесуальна дія може бути вчинена судом, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. В інших випадках витребування доказів можливе у разі неможливості учасника самостійно надати докази, однак на іншій процесуальній стадії, а саме після відкриття провадження у справі.

Судом встановлено, що 20 серпня 2025 року адвокат Покоєвич А. О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, а саме витребування спадкової справи після смерті сина заявниці.

Водночас у поданій до суду першої інстанції заяві адвокат не зазначив із яким конкретним позовом заявник має намір звернутися до суду.

Заява не містить обґрунтування наявності реальних ризиків чи загроз того, що докази, про забезпечення яких порушує питання заявник можуть бути втрачені або їх збирання чи подання стане згодом неможливим чи утрудненим, у заяві відсутня вказівка на існування обставин, з огляду на які, докази будуть безповоротно втрачені.

Водночас суд враховує, що ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги після смерті сина, яка до того ж має право на обов`язкову частку у спадщині, тому її права на звернення до нотаріуса із відповідної заявою про прийняття спадщини не обмежуються.

Також підставними є висновки суду про те, що заявником не обґрунтовано підстав подання заяви про забезпечення доказів саме до Вінницького районного суду Вінницької області, враховуючи той факт, що заява про забезпечення доказів подається заявником до подання позовної заяви, а докази, які вона просить забезпечити, знаходяться в м. Вінниця, оскільки місцем здійснення нотаріальної діяльності нотаріуса Білозарецької О. Ю. є м. Вінниця. При цьому відомостей про наявність спадкового майна та його місцезнаходження заявником суду першої інстанції надано не було.

Надавши оцінку змісту заяви про забезпечення доказів з урахуванням викладених у ній обставин та доводів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заява не відповідає критеріям, визначеним ч. 1 ст. 116 ЦПК України, оскільки не містить обґрунтування наявності реальних ризиків чи загроз того, що докази, про забезпечення яких порушує питання сторона заявника, можуть бути втрачені або їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на процесуальному законі, що регулює порядок вирішення питання ч. 1 ст. 116 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін як законну та обґрунтовану.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Покоєвича Артема Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. Г. Копаничук