КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/15105/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12981/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів: Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Тетяна Василівна, про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 04.06.2007 року між ЗАТ «Банк ЕРБ» правонаступником якого було ЗАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії», правонаступником якого стало АТ «Міжнародний резервний банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 01-06-07/ФО, відповідно до якого надано кредит в розмірі 1 500 000 доларів США. В якості забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором з фінансовим поручителем ОСОБА_2 04.06.2007 року укладено договір поруки.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 року по справі № 2-3705/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн.

Так, 14.03.2013 року суд видав виконавчі листи, зокрема, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» солідарно заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп.

03.10.2013 року державна виконавча служба відкрила виконавче провадження по виконанню виконавчого листа.

27.05.2024 року АТ «МР Банк» та ТОВ «ФК Форінт» було укладено договір № GL3N225744, за яким АТ «МР Банк» відступило право вимоги на користь позивача за вищевказаним кредитним договором, за якими боржником є ОСОБА_3 та договором поруки, укладеним з ОСОБА_2

27.06.2024 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у справі № 2-3705/10 задоволено заяву ТОВ «ФК «Форінт» та замінено стягувача АТ «МР Банк» його правонаступником ТОВ «ФК «Форінт» у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 року по справі № 2-3705/10.

Однак, у ході проведення виконавчих дій по виконанню рішення суду 10.10.2013 року ОСОБА_2 безоплатно подарувала ОСОБА_1 належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 4 Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрованим в реєстрі за № 10196, зазначено, що сторони Договору оцінили дарунок в розмірі 203 000 грн. 00 коп.

Позивач вважав, що вказаний договір та дії ОСОБА_2 після спливу двох років після прийняття судом рішення про стягнення з неї у вказаній вище справі значної суми заборгованості, у якій ОСОБА_2 особисто приймала участь, свідчать про недобросовісність дій останньої.

ОСОБА_2 , уклавши договір дарування зі своєю дочкою ОСОБА_1 , передала безоплатно у власність обдаровуваній 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , відчуживши нерухоме майно на користь своєї дочки, знала про судове рішення про стягнення з неї боргу на користь позивача, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а отже оспорюваний правочин є фіктивним.

Звертав увагу на те, що про оспорюваний договір дарування частини квартири від 10.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивач дізнався 02.08.2024 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 389366786, а тому вважав, що строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, у позивача починається з 02.08.2024 року, тобто від дня, коли позивач дізнався про порушення свого права.

Зазначав, що позивач не є стороною оспорюваного договору, а тому не міг дізнатися про те, що боржницею 10.10.2013 року передано безоплатно у дар своїй дочці частину квартири, що свідчить подання позивачем цього позову в межах позовної давності.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 678,90 кв.м., яка з складається з трьох кімнат житловою площею 41,10 кв.м., укладений 10.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним м нотаріусом КМНО Синицею Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 10196; стягнути із відповідачів судові витрати (т.1 а.с. 1-4)

18 березня 2025 року до суду надійшла заява про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності від представника ОСОБА_2 - адвоката Папенка Р.С., в якій останній вказував, у позивача початок перебігу позовної давності розпочався в 2016 році, потім у 2020 році, адже виконавче провадження в межах якого позивача було замінено як стягувача відкрито 26.08.2020 року; у виконавчому листі наявні відмітки про повернення виконавчого листа 28.11.2016 року на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» на тій же підставі 13.02.2020 року, тобто у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення (т. 1 а.с. 92-94).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ПНКМНО Синиця Т.В., про визнання договору дарування недійсним, - задоволено. Договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10 жовтня 2013 року, посвідчений ПНКМНО Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 10196, - визнано недійсним. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» 1 514 грн. 00 коп. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» 1 514 грн. 00 коп. - судового збору (т. 1 а.с. 137, 139-149).

Не погодившись з рішенням районного суду, 06 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стельникович С.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що з 10.10.2013 року постійно здійснювались запити щодо відомостей про зареєстроване право в ДРРП на відповідачів по справі в тому числі як на апелянта, так і на її майно, а тому стягувачу та його правонаступнику було відомо про обставини щодо переходу права власності на частину квартири, відтак, строк позовної давності підлягає застосуванню в даній справі. Стягувач достеменно знав про наявність зареєстрованого речового права ще з 2013 року, а у разі зміни сторони виконавчого провадження, до нового стягувача переходять ті ж самі права та обов`язки, які були у попереднього стягувача, а тому цілком об`єктивним є застосування строків позовної давності у даному спорі. Крім того, вказував, що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року у справі № 2-3705/10 про заміну сторони виконавчого провадження суперечить вимогам ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та усталеній судовій практиці та наразі оскаржується до Верховного Суду (т. 1 а.с. 153-162).

11 серпня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «ФК «Форінт» - адвоката Філатової Н.А., в якому остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 7-10).

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представник - адвокат Стельникович С.А., відповідач ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Представник ТОВ «ФК «Форінт» - адвокат Філатова Н.А., заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. подала письмову заяву в якій підтвердила належне її повідомлення, просила розглянути справу за її відсутності (т. 2 а.с. 23-26).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 року у справі № 2-3705/10 позов ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн. (т. 1 а.с. 6-7).

На підставі вказаного рішення 13.03.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист (т. 1 а.с. 8).

Так, 14.03.2013 року Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчі листи, зокрема, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» солідарно заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп, (т. 1 а.с. 8, 9), а 03.10.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження № ВП НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2-3705/10, виданого 14.03.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва (боржник: ОСОБА_2 , стягувач: ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії»).

26.08.2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3705/10, виданого 14.03.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва (боржник: ОСОБА_2 , стягувач: АТ «Дочірній банк Сбербанк Росії») (т. 1 а.с. 11, 12-16).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2024 року у справі № 2-3705/10 замінено стягувача АТ «Міжнародний резервний банк» на його правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-3705/10, виданого 14.03.2013 року на примусове виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості (т. 1 а.с. 17, 18).

10.10.2013 року ОСОБА_2 відповідно до договору дарування частки квартири безоплатно подарувала своїй дочці ОСОБА_1 належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 , й пунктом 4 Договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрованим в реєстрі за № 10196, зазначено, що сторони Договору оцінили дарунок в розмірі 203 000 грн. 00 коп. (т. 1 а.с.19).

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що дії ОСОБА_2 після спливу двох років після прийняття судом рішення у вказаній вище справі про стягнення з неї значної суми заборгованості, у якій ОСОБА_2 особисто приймала участь, щодо укладення договору дарування від 10.10.2013 року, свідчать про недобросовісність дій останньої, оскільки ОСОБА_2 , уклавши спірний договір дарування зі своєю дочкою ОСОБА_1 , передаючи безоплатно у власність обдаровуваній 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , відчуживши нерухоме майно на користь своєї дочки, знала про судове рішення про стягнення з неї боргу на користь позивача, відтак, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а отже оспорюваний правочин є фіктивним.

Відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала щодо укладення оспорюваного позивачем правочину, сімейних відносин правочину (матір, дочка), умов договору, безоплатність правочину тощо, однак, до спірних правовідносин просила застосувати строк позовної давності, й за наслідкам пропуску позивачем строку позовної давності у позові відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.10.2013 року між ОСОБА_2 ОСОБА_1 укладено договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 10196 (т. 1 а.с.19).

Оспорюваний договір дарування було вчинено після ухвалення Дарницьким районним судом міста Києва рішення від 14.07.2010 року у справі № 2-3705/10, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн. (т. 1 а.с. 6-7).

А відтак, ОСОБА_2 , відчужуючи 10.10.2013 року належне їй на праві власності нерухоме майно своїй доньці ОСОБА_1 на підставі договору дарування, була обізнана про невиконане нею грошове зобов`язання.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначений правочин від 10.10.2013 року був укладений всупереч інтересам кредитора, після спливу трьох років після прийняття судом рішення від 14.07.2010 року у вказаній вище справі про стягнення з неї значної суми заборгованості.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, апеляційний суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після ухвалення рішення про стягнення з нього заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близьких родичів.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу, та його дитина, які укладали договір дарування, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора. Оскільки укладали договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому не можна залишати поза увагою такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Колегія суддів вважає, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося на користь близьких родичів, з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Щодо доводів апелянта про те, що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2024 року у справі № 2-3705/10 про заміну у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-3705/10 суперечить вимогам ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та усталеній судовій практиці, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана ухвала не є предметом оскарження у даній справі.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що постановою Верховного Суду від 18 серпня 2025 року справі № 2-3705/10 ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року - залишено без змін.

Висновки суду першої інстанції в зазначеній вище частині, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у апеляційній скарзі.

Водночас, вирішуючи питання про застосування позовної давності до вимог ТОВ «ФК «Форінт» суд першої інстанції помилково вважав, що позов у справі, що переглядається в апеляційному порядку, поданий у межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів, застосованих у статті 261 ЦК України, «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Позивач повинен довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати вказану презумпцію, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18) та інші).

Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2025 року у справі № 613/2047/23 (провадження № 61-1472св25), від 29 жовтня 2025 року у справі № 759/6948/21 (провадження № 61-6456св25).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплинула, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Європейський суд з прав людини зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Позивач зазначав, що довідався про порушення свого права 02.08.2024 року на підтвердження таких доводів посилався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 389366786, а тому вважав, що строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, у позивача починається з 02.08.2024 року.

Відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції заявила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, як підставу відмови в позові про що подала до районного суду письмову заяву (т. 1 а.с. 92-94)

Разом з тим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 року у справі № 2-3705/10 позов ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн. (т. 1 а.с. 6-7).

На підставі вказаного рішення 13.03.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист (т. 1 а.с. 8).

У справі відсутні об`єктивні докази накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 .

За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2024 року, ще 10 жовтня 2013 року в Державному реєстрі вчинений запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на частину квартири на підставі договору дарування серія та номер 10196 виданий 10.10.2013 приватним нотаріусом Київського МНО Синиця Т.В. (т. 1 а.с. 21).

А відтак, з 10 жовтня 2013 року відомості про державну реєстрацію права власності на частину вищевказаної квартири вчинену на підставі оспорюваного позивачем нотаріально посвідченого договору були в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, кредитор ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії», який змінив назву на АТ «Міжнародний резервний банк», у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-3705/1 та правонаступники кредитора мали об`єктивну можливість дізнатись про вчинення 13 жовтня 2013 року відповідачами спірного договору дарування та заявити про визнання його недійсним (фраудаторним).

Крім того, за Випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 04 грудня 2013 року до 27 червня 2023 року державні виконавці Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Київ в рамках відкритого виконавчого провадження щодо стягнення коштів з боржника та поручителя робили запити до Реєстру щодо наявності майна боржника ОСОБА_2 , а відтак кредитор (стягувач) мав об`єктивну можливість своєчасно дізнатись про вчинення оспорюваного правочину боржником ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 227-231).

Враховуючи, що право власності на частину квартири за оспорюваним позивачем у цій справі договором від 10 жовтня 2013 року обдарована особа відповідач ОСОБА_1 зареєструвала 10 жовтня 2013 року, а з позовом про визнання договору недійсним ТОВ «ФК «Форінт», як правонаступник стягувача ПАТ Дочірній банк «Сбербанк Росії», АТ «МР Банк», звернувся лише у серпні 2024 року, слід погодитися з доводами апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 759/6948/21 (61-6456св25).

Отже позивачем пропущений строк позовної давності, який сплив у жовтні 2016 року.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що в справі відсутні докази виконання районним судом положень ч. 6 ст. 187 ЦПК України стосовно витребування і отримання районним судом відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 , остання не брала участь у розгляді справи районним судом і в матеріалах справи відсутні докази подання заяв нею в суді першої інстанції у т.ч. із зазначенням нею адреси місця проживання (перебування). Тому, доводи апелянта в апеляційній скарзі, що про наявність оскаржуваного рішення районного суду вона дізналась зі слів її матері ОСОБА_2 у встановленому порядку не спростовані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції прийняв до уваги доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності як підставу відмови в позові, відхиливши відповідні доводи позивача.

З огляду на вищезазначене, положення ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому судом відхилені.

З огляду на положення ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Тетяна Василівна про визнання договору дарування недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 листопада 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов