Справа №450/4287/23 Головуючий у 1 інстанції:Кукса Д.А.
Провадження №22-ц/811/1491/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Кукси Д.А. від 04 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Миколаївська міська рада Стрийського району Львівської області про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2025 року скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що згідно відповіді органу опіки та піклування на адвокатський запит вбачається, що ОСОБА_3 не звертався до органу опіки та піклування ні з приводу питання позбавлення його батьківських прав, ані з приводу вирішення питання його участі у вихованні дитини. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що починаючи з 10.07.2020 року постійно перебуває за кордоном, в силу чого об`єктивно залежний від дій позивача в контексті можливості спілкування з дитиною. Зазначене повністю спростовується наявною в матеріалах справи інформацією, наданою Державною прикордонною службою України за №19-66067/18/24-Вих від 25.09.2024, згідно якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 13.01.2022 року виїхав за межі України. Тобто, відповідач, в силу повноважень та прав наданих йому законом, перебував на території України та не був позбавлений права звернення до органів опіки та піклування або до суду з питань його участі вихованні дитини, але цього зроблено не було. Вказує, що органом опіки та піклування надано об`єктивний та неупереджений висновок щодо предмету спору, з дотриманням найкращих інтересів дитини та об`єктивного з`ясування обставин. Щодо копії квитанції з якої вбачається, що 07.08.2024 платник ОСОБА_5 здійснила платіж у розмірі 5000,00 грн. як оплату аліментів по ВП 60113974, то звертає увагу на те, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 травня 2024 року у справі № 450/512/24 стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 тільки пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 94 253 грн 80 коп, окрім наявної заборгованості в розмірі 94 253 грн. 80 коп. З огляду на вищезазначене, на підставі наявних у матеріалах справи доказів можна дійти висновку, що відповідач свідомо нехтує потребами своєї доньки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує своїх батьківських обов`язків, не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки, а факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Вважає, що судове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

В судове засідання окрім позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та клопотання Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якому також надали пояснення по суті розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, додаткових пояснень позивачки, письмових пояснень представниці відповідача, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст.7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст. 150, 164-166 СК України, ст.ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», постанову Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі №638/6919/16-ц, постанову Верховного Суду від 23.10.2024 року у справі №464/2040/23, п.п.15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3, п.6 Конвенції про захист прав людини в основоположних свобод, ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, та відмовляючи в задоволені позову, виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яка після державної реєстрації шлюбу 24.09.2022 з ОСОБА_7 іменується прізвищем « ОСОБА_8 », є батьками неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 09.08.2018, актовий запис №155 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 24.09.2022, актовий запис №100. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 02.03.2020, яке набрало законної сили 02.04.2020, шлюб, укладений між сторонами було розірвано. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як зазначала сторона відповідача, відповідач ОСОБА_3 змушений був виїхати за межі України для покращення матеріального становища та на даний час знаходиться за кордоном. Згідно інформації, наданої Державною прикордонною службою України за №19-66067/18/24- Вих від 25.09.2024, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.01.2022 виїхав за межі України та після цього не перетинав кордону України. Представником відповідача було надано скрін-шот переписки сторін за 16.05.2023, який містить прохання надання можливості поспілкуватися з дитиною. Стороною позивача не заперечувався факт такої переписки саме сторонами щодо їх малолітньої дитини. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах від 01.08.2023 ВП №60113974 заборгованість боржника ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 01.08.2023 становить 84497,80 грн. З наявної у матеріалах справи копії квитанції вбачається, що 07.08.2024 платник ОСОБА_5 здійснила платіж у розмірі 5000,00 грн. як оплату аліментів по ВП 60113974.

Відповідач не заперечує своєї відсутності в Україні протягом тривалого часу, а тому він не мав змоги особисто приводити та брати участь у дошкільних заходах, який відвідує його донька. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області №105 від 04.07.2023 було затверджено висновок органу опіки та піклування міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Судом було встановлено, що відповідач після 13.01.2022 постійно перебував за межами України та на час розгляду питання доцільності позбавлення його батьківських прав органом опіки та піклування не мав змоги бути присутнім, давати пояснення та висловлювати свою думку з даного питання, а тому суд приходить до переконання про недостатню обґрунтованість даного висновку. Судом встановлено, що батько не втрачав інтересу до своєї дитини, стороною позивачки не доведено навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав. Покликання позивачки у додаткових поясненнях на те, що відповідач не забрав її з дитиною з пологового будинку жодними доказами не підтверджується. Факт подання відповідачем позовної заяви до суду 22.05.2019 про виключення його з актового запису про народження дитини не може свідчити про умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків. Крім того, слід зазначити, що даний позов було повернуто ОСОБА_3 ухвалою суду від 16.09.2019 та рішення у цій справі не приймалося. Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач зловживає алкоголем чи вживає наркотичні засоби, притягувався до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, застосував насильство щодо дитини чи негативно впливає на духовний фізичний її розвиток. Таким чином, оскільки поведінка відповідача загалом свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому та не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини. Встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо доньки, врахувавши бажання батька спілкуватися з дитиною, а також те, що батько малолітньої дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у її вихованні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Миколаївська міська рада Стрийського району Львівської області про позбавлення батьківських прав, в якому просила:

- позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

В обґрунтування позову покликалася на те, що 18.12.2017 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . Від шлюбу в них народилася дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає та зареєстрована з нею за адресою: АДРЕСА_1 . 27.08.2018 Миколаївським районним судом Львівської області видано виконавчий лист №447/718/19 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_9 в розмірі 1626,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 01.08.2023 у ВП №60113974 відповідач ОСОБА_3 аліменти їй не платить взагалі, тому в нього виникла заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.08.2023 в розмірі 84497,80 грн. 02.03.2020 рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/1809/19 їх шлюб з відповідачем розірвано. 24.09.2022 вона уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_8 . Зазначала, що відповідач ОСОБА_3 не дбає про свою дочку, разом з нею не проживає, повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не проявляє батьківської любові та заінтересованості щодо дочки, не цікавиться розвитком, станом здоров`я дитини, не бере участі у її вихованні, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, фінансово та матеріально не допомагає. Вихованням дитини займається лише позивачка - її мати, піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повністю її утримує. 04.07.2023 рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області №105 затверджено висновок органу опіки та піклування міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Звертає увагу на те, що згідно висновку органу опіки та піклування додатково встановлено, що відповідно до довідки виданої лікарем-педіатром за медичною допомогою для дитини звертається тільки мати ОСОБА_1 , сусіди повідомили, що за весь час вони ні разу не бачили батька дитини, дівчинка завжди перебуває з матір`ю. На засідання комісії відповідач не з`явився. Батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків від народження дитини, не займається її навчанням, вихованням, не піклується про стан здоров`я дитини, не надає матеріальної допомоги; з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини орган опіки та піклування міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування.

Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів неповнолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини ( 995_021 ) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції (995_004) Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Згідно з Рекомендацією Rec(2006)19 "Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками", прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України" (Заява N39948/06) від 18 грудня 2008 року встановлено наступне: «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (995_004) (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції (995_004) і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали за інтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів (див. згадані вище рішення у справах К. і Т., п. 166; Кутцнера, п. 67, та Мозера, п. 70) і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (див., mutatis mutandis, згадані вище рішення у справах Кутцнера, п. 76-77, та "К. і Т. проти Фінляндії" [GC], п. 179)».

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яка після державної реєстрації шлюбу 24.09.2022 з ОСОБА_7 іменується прізвищем « ОСОБА_8 », є батьками неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 09.08.2018, актовий запис №155 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 24.09.2022, актовий запис №100.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2020 року, яке набрало законної сили 02 квітня 2020 року, шлюб, укладений 18.12.2017 року між сторонами було розірвано.

Як зазначила сторона відповідача в суді першої інстанції, ОСОБА_3 змушений був виїхати за межі України для покращення матеріального становища та на даний час знаходиться за кордоном.

Згідно інформації, наданої Державною прикордонною службою України за №19-66067/18/24-Вих від 25.09.2024, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.01.2022 року виїхав за межі України та після цього не перетинав кордону України. До цього з 2020 року періодично приїжджав в Україну на певні періоди, перебуваючи більшу частину часу за кордоном.

Представником відповідача в суді першої інстанції надано скрін-шот переписки сторін за 16.05.2023 року, який містить прохання відповідача надати можливість поспілкуватися з дитиною (а.с.47-48).

Стороною позивачки ні в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не заперечувався факт такої переписки зі стороною відповідача щодо їх малолітньої дитини.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах від 01.08.2023 року ВП №60113974 заборгованість боржника ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 01.08.2023 становить 84497,80 грн.

З наявної у матеріалах справи копії квитанції вбачається, що 07.08.2024 року платник ОСОБА_5 здійснила платіж у розмірі 5000,00 грн. як оплату аліментів по ВП 60113974.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не заперечує своєї відсутності в Україні протягом тривалого часу, а тому вказує, що він не мав змоги особисто приводити та брати участь у дошкільних заходах, який відвідує його донька.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області №105 від 04.07.2023 було затверджено висновок органу опіки та піклування міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11-12).

Однак, судом першої інстанції правильно встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що відповідач після 13.01.2022 року постійно перебував за межами України та на час розгляду питання доцільності позбавлення його батьківських прав органом опіки та піклування не мав змоги бути присутнім, давати пояснення та висловлювати свою думку з даного питання, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого переконання про недостатню обґрунтованість даного висновку та суперечність іншим доказам по справі та як наслідок дійсним обставинам, що мають значення для справи.

Також, окрім національного законодавства, також, і аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі №466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) зазначено, що: позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Тому, судом першої інстанції правильно встановлено, що стороною позивачки не доведено навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, враховуючи те, що батько не втрачав інтересу до своєї дитини, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

Також, факт подання відповідачем позовної заяви до суду 22.05.2019 року про виключення його з актового запису про народження дитини не може свідчити про умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків, враховуючи те, що вказаний позов було повернуто ОСОБА_3 ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 16.09.2019 року та рішення у цій справі не приймалося.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони розірвали шлюб, дитина залишилася проживати з матір`ю, а відповідач, перебуваючи за межами України не міг безпосередньо приймати участь у вихованні дитини, спілкуватися з нею, однак виявляв бажання приймати участь у житті дитини, яка в силу свого малолітнього віку могла реалізовувати можливість спілкування з батьком лише за допомогою матері позивачки у справі, а тому наведені позивачкою обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав без його попередження про зміну ставлення до дитини та застосування такого крайнього заходу впливу.

Окрім того, як вказав суд першої інстанції, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач зловживає алкоголем чи вживає наркотичні засоби, притягувався до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, застосував насильство щодо дитини чи негативно впливає на духовний фізичний її розвиток, тощо.

Таким чином, оскільки поведінка відповідача загалом свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої батьківські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Окрім того, ні в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини.

Крім цього, зважаючи на зміст ст.8 Конвенції про права людини та основоположних свобод, про що зокрема, йшлося в рішення ЄСПЛ, про яке вказано вище, позбавлення батьківських прав слід вважати втручанням у права гарантовані ст. 8 Конвенції особи, відносно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав та таке втручання серед іншого повинно переслідувати мету насамперед захисту інтересів дитини, стосовно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав відповідачки.

Як вбачається із позовної заяви, матеріалів справи та апеляційної скарги жодних обґрунтованих доводів з приводу того як позбавлення батьківських прав сприятиме захисту прав та інтересів дитини та яких саме, позивачкою не наведено.

Враховуючи вказане підстав вважати обґрунтованими доводи позову, про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав на відповідача, як на особу, яка, на думку позивачки, не виконує батьківських обов`язків та ухиляється від їх виконання, немає.

Відтак, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо доньки, врахувавши бажання батька спілкуватися з дитиною, а також те, що батько малолітньої дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у її вихованні, судом першої інстанції правильно встановлено, що у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 слід відмовити.

Відтак, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра