ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 636/3759/24
Номер провадження 22-ц/818/1827/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 грудня 2024 року в складі судді Золотоверхої О.О. по справі № 636/3759/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук», про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, -

ВСТАНОВИВ :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук» у якому просив стягнути з останнього на користь позивача грошові кошти у розмірі 835173,60 грн (не виплачені кошти за виконану роботу в лютому 2022 року, компенсація за невикористані відпустки, за затримку розрахунку при звільненні).

В обґрунтування зазначав, що з 07 вересня 2019 року по 21 грудня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.

21 грудня 2023 позивач був звільнений із займаної посади відповідно до наказу № 333-к від 21 грудня 2023 року. При цьому відповідачем не було здійснено повний розрахунок з працівником за виконану роботу в лютому 2022 року, а також не виплачена компенсація за невикористану відпустку за весь час роботи. За час роботи на підприємстві заробітна плата позивача складала: 2019, 2020 20000.00 грн/місяць, 2021, 2022 -28000.00 грн/місяць, таким чином компенсація за невикористані відпустки складає 68000.00 грн, невиплачена заробітна плата за лютий 2022 року 28000.00 грн. Крім того, середній заробіток підлягає стягненню за період з 01 березня 2022 року по 01 травня 2024 року у розмірі 739173.60 грн. Таким чином, загальна сума до стягнення складає 835173.60 грн.

У відзиві на позовну заяву представник Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук» вказувала, що при звільненні Відповідачем не було здійснено повний розрахунок з працівником за виконану роботу в лютому 2022 року, а також зазначає, що за час роботи, заробітна плата Позивача складала в 2019 2020 роки 20 тисяч грн, а 2021-2022 роки 28 тисяч грн. Однак, при цьому Позивач не надає жодного розрахункового листка на підтвердження зазначеної ним інформації щодо суми, що підлягала виплаті. Також інформація про оклад працівника і тарифну ставку не відображена в наказі про прийняття на роботу (підписаного Позивачем, з чого слідує що Позивач з цим погодився та був ознайомлений зі змістом наказу). Відповідно до строкового трудового договору від 06 вересня 2019 року, що був укладений між Позивачем та Відповідачем, п. 4.1. працівнику був встановлений посадовий оклад у розмірі 15 000 грн на місяць. Строк дії даного строкового договору був до 31 грудня 2019 року. Крім того п. 4.3. договору зазначав про те, що працівник правом на відпустку або заміну її грошовою компенсацією не користується. Договір підписаний Позивачем, що свідчить про обізнаність та погодження Позивачем таких умов договору, в тому числі що стосується відпустки. Також, зверталось увагу суду на те, що при розрахунку заробітної плати на підприємстві для кожного працівника формується відповідний Розрахунковий листок де зазначається кількість відпрацьованих днів і годин у місяць, нарахована сума, утримані податки та сума до виплати. В Державному підприємстві «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва національної академії аграрних наук України такі розрахункові листки щомісячно видавались працівникам. Однак Позивачем дані документи на підтвердження заявлених позовних вимог також не надано, як і не надано доказів звернення до підприємства після лютого 2022 року та після свого звільнення з вимогами про здійснення розрахунків. Також, Позивачем не зазначено причин відсутності розрахункових листків у працівника. Відповідно, позовні вимоги, та суми зазначені позивачем є не обґрунтованими, та документально не підтвердженими. Відповідно до наданих Відповідачем розрахункових листів Позивача за січень березень 2022 року та січень, липень 2024 року заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 18 867 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, Відповідач зазначає наступне. 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Разом з тим, форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від самого обов`язку виплати зарплати. Тобто, за першої ж нагоди, як тільки підприємство відновить свою діяльність, роботодавець повинен виплатити працівникам усі суми невиплаченої своєчасно зарплати. Отже, якщо у роботодавця немає об`єктивної можливості вчасно виплачувати працівникам заробітну плату через війну, то такого роботодавця не буде притягнуто за це до відповідальності. При цьому невиплата зарплати не допускається, можливе лише відтермінування її виплати через форс-мажор. Можливість застосування форс-мажору у трудових відносинах підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6- 2159цс15. Відповідач звертає увагу суду на наявність форс мажорних обставин та наявності підстав для звільнення від відповідальності Відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільнені, з огляду на наступні обставини. Населений пункт, с. Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було окуповане з 24.02.2022 року. Підприємство перебуває на території зазначеного населеного пункту та територіально розташоване поблизу державного кордону України та Російської Федерації. Село Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було звільнено ЗСУ 12 вересня 2022 року. З 12 вересня 2022 року, територія с. Гонтарівка (яка входить до Старосалтівської селищної територіальної громади) включена Наказом Мінреінтеграції від 20 лютого 2023 року № 56 до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих. З 10 травня 2024 року - Вовчанська міська територіальна громада включена до Переліку територій активних бойових дій, що затверджений Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності Відповідача є Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Таким чином, здійснення господарської діяльності для відповідача з 24 лютого 2022 року є неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме військової агресії російської федерації та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району. Згідно загально відомих відомостей та наявної на сайті Харківської обласної військової адміністрації інформації, населені пункти які перебували в окупації, та розташовані в них земельні ділянки можуть бути заміновані (близько 500000 га землі). Оскільки основним видом діяльності відповідача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових і насіння олійних культур, вбачається наявність форс мажорних обставин, які призвели до неможливості здійснювати діяльність та своєчасно виплачувати заробітну плату. Таким чином підстави для задоволення наразі позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні, оскільки відсутня вина Відповідача.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 12 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук України, про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, - задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суму заробітної плати у розмірі 18867,00 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 202 063,11 грн, а в загальному розмірі 220930,11 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Державне підприємство «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук», в інтересах якої діє Радченко Альона Віталіївна, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на ті ж самі доводи, що були викладені у відзиві на позовну заяву.

Зазначає, що Підприємство наразі здійснює свою діяльність в небезпеці від постійних обстрілів, до того ж має місце замінованість земельних угідь. Будівлі, територія, та земельні угіддя, що знаходиться у володінні та користуванні Підприємства та є основою для ведення господарської діяльності підприємства, знаходяться під активними обстрілами, уже зазнали численних пошкоджень і продовжують зазнавати руйнувань. Працівники в переважній своїй більшості знаходяться віддалено і не можуть належним чином виконувати свою роботу, землі не завжди вдається належним чином обробляти, відповідно, в умовах, що опинилося Підприємство вчасно виконувати свої зобов`язання згідно укладених договорів та правочинів та відповідно оплачувати належним чином платню своїх працівникам наразі досі залишається не можливим.

Відповідач звертає увагу суду, на те, що основним видом його діяльності є - вирощування зернових культур, бобових і насіння олійних культур, тобто сільськогосподарська сфера, та здійснення ним стабільної та успішної господарської діяльності з 24 лютого 2022 року для належного виконання взятих на себе зобов`язань, є неможливим внаслідок дії саме форс-мажорних обставин, - військової агресії російської федерації та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також фактів наступу російських військ та постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району.

З урахуванням чого, Підприємство, керуючись Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» має право на відтермінування виплати заробітної плати у зв`язку з окупацією території на якій перебуває підприємство та його землі, внесення цих територій до прифронтових зон чи зон активних бойових дій та після повного відновлення роботи підприємства воно зобов`язане виплатити нараховану позивачеві заробітну плату в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 жовтня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 144-145);

Державне підприємство «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук» отримано 18 серпня 2025 року в електронному кабінеті (а.с. 141);

Радченко Альона Віталіївна, яка діє в інтересах Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук» отримала 18 серпня 2025 року в електронному кабінеті (а.с. 142);

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 отримав 18 серпня 2025 року в електронному кабінеті (а.с. 142).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявної заборгованості Підприємства перед позивачем.

Судова колегія не може погодитись з висновками суду першої інстанції у повному обсязі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 , заповненої 21 червня 2001 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-8) вбачається, що згідно наказу № 107-кр від 06 вересня 2019 року з 07 вересня 2019 року позивач прийнятий на посаду охоронця на підприємство відповідача. Згідно наказу № 333-К від 21 грудня 2023 року позивача з 21 грудня 2023 року звільнено з господарства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно копії трудового договору (строкового трудового договору) від 06 вересня 2019 року (а.с.70-72), укладеного між сторонами, позивачу встановлено посадовий оклад у розмірі 15000.00 грн на місяць; можуть встановлюватись надбавки та інші заохочення за інтенсивність і високу якість роботи та інші показники діяльності; працівник правом на відпустку або заміну її грошовою компенсацією не користується: строк дії договору до 31 грудня 2019 року. Крім того, у договорі передбачено також робочий час, відповідальність сторін, зміна/припинення та розірвання договору та інші умови.

16 квітня 2024 року представником позивача адвокатом Шестіріковим А.В. на адресу відповідача направлено претензію б/н, б/д (а.с.10-11) з вимогою повідомити про розмір заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки позивача, виплату належних позивачу сум (на підтвердження направлення надано копію поштового відправлення від 16 квітня 2024 року (а.с.12).

Згідно копії наказу № 333-К (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 21 грудня 2023 року (а.с.76) позивач звільнений 21 грудня 2023 року за власним бажанням.

Як вбачається з копій розрахункових листків (а.с.74-75) станом на кінець січня 2022 борг підприємства перед позивачем складає 22104.00 грн (оклад 28000.00 грн), кінець лютого 2022 19139,00 грн (оклад 25000.00 грн), березень 2022 18867.00 грн, січень 2024 18867.00 грн, липень 2024 18867.00 грн.

До суду надано копії доповідних записок ОСОБА_4 від 27 лютого 2024 року (а.с.47), ОСОБА_5 від 07 березня 2024 року (а.с.53), ОСОБА_6 від 27 лютого 2024 року (а.с.54) ОСОБА_7 від 02 березня 2024 року (а.с.55), згідно яких на території підприємства (відповідача) знаходитись небезпечно через військову агресію рф, повітряні тривоги та наближеність зон ведення бойових дій. На підтвердження вказаного надано і фотокопії (а.с.48-53).

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 та ст. 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ця ж норма пролонгована змістом ч. 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки позивачу не виплачена.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до вимог статей 115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів, а також даних про відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 18 867,00 грн.

Крім того, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку.

Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Як слідує з ч. 1-6 ст. 79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і роботодавцем, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Згідно ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Як вбачається з наявних у справі матеріалах позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 06 вересня 2019 року по 21 грудня 2023 року, тобто понад 4 роки. Зазначене сторонами не оспорюється. Посилання представника позивача на п. 4.3 Трудового договору щодо не користування працівником право на відпустку або заміну її на грошову компенсацію суд визнав таким, що не заслуговує на увагу.

Проте суд також зазначив, що сторонами взагалі не надано жодних належних та допустимих доказів щодо надання/не надання позивачу відпусток, тобто з наявних матеріалів суд був позбавлений можливості встановити, чи надавалася/не надавалася позивачу відпустка за період роботи, чи оплачувалась/не оплачувалась така відпустка, чи отримував/не отримував позивач компенсацію за невикористану відпустку.

Таким чином суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 68000.00 грн, з чим погоджується судова колегія.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, судова колегія зазначає наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Установивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Разом з тим судова колегія звертає увагу на наявність форс мажорних обставин та наявності підстав для звільнення від відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільнені, з огляду на таке.

Так, 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Тож у разі перевірки чи виникнення судового спору роботодавцю потрібно буде доводити, що причиною порушення строків виплати зарплати була саме непереборна сила.

Разом з тим форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від самого обов`язку виплати зарплати. Тобто, за першої ж нагоди, як тільки підприємство відновить свою діяльність, роботодавець повинен виплатити працівникам усі суми невиплаченої своєчасно зарплати.

Отже, якщо у роботодавця немає об`єктивної можливості вчасно виплачувати працівникам заробітну плату через війну, то такого роботодавця не буде притягнуто за це до відповідальності. При цьому невиплата зарплати не допускається, можливе лише відтермінування її виплати через форс-мажор.

Можливість застосування форс-мажору у трудових відносинах підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15. У даній справі суд дійшов висновку, що затримка проведення розрахунків по оплаті праці відбулася не з вини роботодавця, а через настання обставин непереборної сили в зоні АТО, що підтверджувалось висновком Торгово-промислової палати.

При цьому, важливо, що сам по собі факт засвідчення ТПП України форс-мажору автоматично не звільняє роботодавця від відповідальності за невиплату зарплати.

Населений пункт, с. Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було окуповане з 24 лютого 2022 року. Підприємство перебуває на території зазначеного населеного пункту та територіально розташоване поблизу державного кордону України та Російської Федерації.

Село Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було звільнено ЗСУ 12 вересня 2022 року.

Наразі територія с. Гонтарівка (яка входить до Старосалтівської селищної територіальної громади) з 12 вересня 2022 року включена Наказом Мінреінтеграції від 20 лютого 2023 року № 56 до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 13 серпня 2023 року основним видом діяльності Відповідача є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Таким чином, здійснення господарської діяльності для відповідача з 24 лютого 2022 року є неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме військової агресії російської федерації та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району.

Згідно загально відомих відомостей та наявної на сайті Харківської обласної військової адміністрації інформації, населені пункти які перебували в окупації, та розташовані в них земельні ділянки можуть бути заміновані (близько 500000 га землі).

Оскільки основним видом діяльності відповідача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових і насіння олійних культур, судова колегія вбачає наявність форс мажорних обставин, які призвели до неможливості здійснювати діяльність та своєчасно виплачувати заробітну плату.

Таким чином підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні, оскільки відсутня вина відповідача.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

З урахуванням вищевказаного, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір повинен бути компенсований відповідачу за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 369, 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Радченко Альони Віталіївни, яка діє в інтересах Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук» задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 грудня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Державному підприємству «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інститут тваринництва національної академії аграрних наук» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2650,85 грн за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2025 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина