Номер провадження: 22-ц/813/352/25
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2023 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна предметом іпотеки,

встановив:

У червні 2021 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з вказаним вище позовом, у якому, з урахуванням зміни предмету позову, просило визнати за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права іпотекодержателя право іпотеки на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 131,4 кв.м., що була передана в іпотеку на підставі Іпотечного договору від 25.09.2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г. та внесений в реєстр за №1823 належну ОСОБА_1 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 05.11.2015 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. та зареєстровано за №442.

Позов обґрунтовано тим, що 25.09.2007 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступник ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 05/09/2007/840-К/786 на суму 173 500 доларів США для придбання квартири в АДРЕСА_1 , яка стала предметом іпотеки за Іпотечним договором.

Заочним рішенням суду від 28.11.2012 року кредитний договір № 05/09/2007/840-К/786, Іпотечний договір та договір поруки визнано недійсними та знято заборону відчуження вказаної квартири з відповідними внесеннями змін до реєстрів.

Після скасування заочного рішення від 28.11.2012 року позовні вимоги про визнання договорів недійсними ухвалою суду від 26.05.2014 року залишено без розгляду.

Проте, між набранням законної сили рішенням суду від 28.11.2012 року та ухвалою суду від 26.05.2014 року право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки зареєстрував ОСОБА_1

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набув прав вимоги за зазначеним кредитним договором, тому, оскільки згідно правових висновків ВП ВС іпотека нерухомого майна не припинялась, позивач заявляє про порушення власних прав, як іпотекодержателя, в зв`язку з чим звернувся до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2023 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна предметом іпотеки відмовлено.

У апеляційній скарзі, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про відмову у задоволенні позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

За доводами скаржника, суд першої інстанції застосував не релевантну до спірних правовідносин практику Верховного Суду. «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», скасування у Державному реєстрі запису про іпотеку не впливає на її чинність,суд першої інстанції, натомість, безпідставно вийшов за межі позовних вимог та на визнав ОСОБА_1 добросовісним набувачем відповідного нерухомого майна, хоча предметом позову було лише визнання цього майна іпотечним.

04 серпня 2025 року адвокат ОСОБА_1 Чукітова В.В. засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд», подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на хворобу, що унеможливлює її прибуття до судового засідання, проте, у порушення вимог ст.12,77-81 ЦПК України, не надала суду жодних доказів обставин на які посилається. Тож, зважаючи на недоведеність заявником існування поважних підстав для відкладення розгляду справи, а також те, що явка сторін у судове засідання апеляційним судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви адвоката Чукітової В.В. про відкладення розгляду справи. Крім того, апеляційний суд зауважує, що справа, перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з березня 2023 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду апеляційної скарги сплинув, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, включаючи позивача та інших учасників справи.

До того ж, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Заявником не наведено у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності сторони скаржника, а також не мотивовано необхідності безпосередньої явки до суду.

Отже наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

У судовому засіданні третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , зазначила, що не заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та вважає, що квартира АДРЕСА_2 має бути визнана іпотечним майном.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленим чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, із заявами про відкладення розгляду справи не зверталися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що визнання за позивачем право іпотеки на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , фактично покладене на відповідача, який є її добросовісним набувачем, тягар відповідальності за скасоване 13.03.2014 року рішення суду.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, що 25 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено кредитний договір № 05/09/2007/840-К/78, за п. 1.1 якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 173 500 доларів США в порядку і на умовах, визначених договором. Цільове використання Кредиту: придбання двухкімнатної квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 80.8 кв.м.(а.с. 7-8).

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 25 вересня 2007 року Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (Іпотекодержатель) та громадянкою України ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, згідно якого Іпотекодавець передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку Предмет іпотеки (квартира АДРЕСА_2 ) (а.с. 9-11).

28 листопада 2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/2810/12 задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ПАТ «Комерційний Банк «Надра» в особі Філії ПАТ «Комерційний Банк «Надра» Одеського Регіонального Управління, за участю третьої особи на стороні відповідача: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Скопелідіс Тетяни Герасимівни, про визнання договорів споживчого кредиту, поруки та договору іпотеки недійсними та застосовано реституцію та повернуто сторони в початковий стан.

Визнано недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «НАДРА», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Банк «Надра».

Визнано недійсним Договір поруки № 05/09/2007/840-П/786 від 25 вересня 2007 укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «НАДРА», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН НОМЕР_2 .

Визнано недійсним Іпотечний договір серії ВКА № 177037 від 25 вересня 2007 року зареєстрований в реєстрі № 1823 укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_2 , предметом договору є жиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ПАТ «Комерційний Банк «Надра» нарахування пені, відсотків та штрафних санкцій за Договором про надання споживчого кредиту № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року, з моменту останньої сплати за квитанціями.

Знято заборону відчуження на квартиру під номером АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 .

Вилучено з реєстру обтяжень та заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 5723635, про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна, за іпотечним договором ВКА № 177037 від 25 вересня 2007 року, а саме: квартиру під номером АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 (сума запису 7ГБ066ЕЗВ1, який було внесено 25 вересня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г.).

Вилучено запис № 5736219 з Державного реєстру іпотек на квартиру під номером АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 (контрольна сума запису 0АГ9ЕЗЕЕ7А).

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути Відкритому акціонерному товариству комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Банк «Надра» у натурі все, що вона отримала на виконання угод: за Кредитним договором № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року, договором іпотеки серії ВКА № 177037 від 25 вересня 2007 року, зареєстрований в реєстрі № 1823.

Зобов`язано Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Банк «Надра» повернути ОСОБА_2 у натурі все, що вони отримали на виконання угод: за кредитним договором № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року, договором іпотеки серії ВКА № 177037 від 25 вересня 2007 року, зареєстрований в реєстрі № 1823 (а.с. 12-16).

15 грудня 2012 року власником спірної квартири на підставі договору купівлі продажу № 3155 стала ОСОБА_4

01 лютого 2013 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру під АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною житловою площею 55,3 кв.м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири АДРЕСА_3 80,8 кв.м. (а.с. 66-67).

13 березня 2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси про перегляд заочного рішення у справі № 1522/2810/12 задоволено заяву ПАТ «Комерційний Банк «Надра» Манюти про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2012 року та призначено справу до судового розгляду в загальному порядку (а.с. 17).

26 травня 2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси про перегляд заочного рішення у справі № 1522/2810/12 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ПАТ «Комерційний Банк «Надра» в особі Філії ПАТ «Комерційний Банк «Надра» Одеського Регіонального Управління, за участю третьої особи на стороні відповідача: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Скопелідіс Тетяни Герасимівни, про визнання договорів споживчого кредиту, поруки та договору іпотеки недійсними залишено без розгляду (а.с. 18).

20 травня 2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси про перегляд заочного рішення у справі № 522/28776/13-ц позовну заяву ПАТ «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду (а.с. 193-194).

05 листопада 2015 року між ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру під номером АДРЕСА_2 , і зобов`язується оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі (а.с. 75-77).

На підставі договору № GL6N718144 купівлі-продажу майнових прав від 12 червня 2020 року ПАТ «Комерційний Банк «Надра» передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прийняло у власність майнові права за кредитним договором позичальника ОСОБА_2 № 05/09/2007/840-К/786 від 25.09.2007 року, що убачається також з витягу з Додатку № 1 до Договору № GL6N718144 від 12.06.2020 року купівлі-продажу майнових прав укладений між ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» та ПАТ «КБ «Надра» (а.с. 4-6).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

За змістом частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Водночас Верховний Суд враховує, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах «Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04; від 16 лютого 2017 року «Kryvenkyy v. Ukraine»,заява № 43768/07).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому: «За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановленими у цій справі обставинами, на момент відчуження відповідачу ОСОБА_1 спірного майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі був відсутній запис про його обтяження іпотекою.

Особа, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Тож, ОСОБА_1 набув спірний об`єкт нерухомого майна вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень і є добросовісними набувачами вказаного майна.

Щодо посилань скаржника на те, що право іпотеки, попри виключення запису про нього з Державного реєстру, є чинним, як на підставу для задоволення позову, колегія суддів зауважує, що відповідач ОСОБА_1 не був стороною договору іпотеки від 25 вересня 2007 року, за відсутності в Державному реєстрі речових прав відомостей про права банку на спірне нерухоме майно або його обтяження відповідач ОСОБА_1 , який добросовісно покладався на ці відомості, тобто не знав і не мав знати про існування таких прав чи обтяжень, набув право на таке спірне майно вільним від незареєстрованих прав банку та обтяжень.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), на яку посилається і сам скаржник, виснувала, що при вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. Проте, у процесі розгляду цієї справи банк не доводив та не обґрунтовував, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірного майна.

Отже, попри протипротилежні доводи апеляційної скарги, суд першої інстанції не вийшов за межі позову, а перевіряючи його предмет та підстави, надав оцінку обставинам, врахування яких є обов`язковим у цій категорії справ.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується позивач.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді В.В. Кострицький

М.В. Назарова