Справа № 308/3120/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

судді Феєра І.С., Бисаги Т.Ю.,

з участю секретаря Голубєвої Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 року у справі № 308/3120/15-ц за позовом Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_1 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради, витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода земельних ділянок,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року прокурор міста Ужгорода звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи та остаточно просив:

- визнати недійсним пункт 6.9 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 17 вересня 2010 року № 1582 в частині надання дозволу на підготовку проектів відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_1 наступним громадянам: ОСОБА_2 площею 0,10 га поз. 96; ОСОБА_3 площею 0,0963 га поз. 97; ОСОБА_4 площею 0,10 га поз. 140; ОСОБА_5 площею 0,0997 га поз. 141; ОСОБА_6 площею 0,10 га поз. 142; ОСОБА_7 площею 0,10 га поз. 143; ОСОБА_8 площею 0,10 га поз. 144; ОСОБА_9 площею 0,10 га поз. 145; ОСОБА_10 площею 0,10 га поз. 146; ОСОБА_11 площею 0,10 га поз. 151; ОСОБА_12 площею 0,10 га поз. 152; ОСОБА_13 площею 0,10 га поз. 153; ОСОБА_14 площею 0,10 га поз. 154; ОСОБА_15 площею 0,10 га поз. 155; ОСОБА_16 площею 0,10 га поз. 156; ОСОБА_17 площею 0,10 га поз. 157; ОСОБА_18 площею 0,10 га поз. 158; ОСОБА_19 площею 0,10 га поз. 159; ОСОБА_20 площею 0,10 га поз. 160; ОСОБА_21 площею 0,10 га поз. 161; ОСОБА_22 площею 0,10 га поз. 182; ОСОБА_23 площею 0,0996 га поз. 183; ОСОБА_24 площею 0,0996 га поз. 184; ОСОБА_25 площею 0,0995 га поз. 188;

- визнати недійсним та скасувати пункт 1.1 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 22 жовтня 2010 року № 1627 в частині затвердження проектів відводу та передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_11 площею 0,0997 га; ОСОБА_12 площею 0,0996 га; ОСОБА_13 площею 0,0998 га; ОСОБА_15 площею 0,0994 га; ОСОБА_14 площею 0,0995 га; ОСОБА_22 площею 0,0999 га;

- визнати недійсним та скасувати пункт 1.7 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 15 жовтня 2010 року № 1609 в частині затвердження проектів відводу та передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_4 площею 0,10 га; ОСОБА_5 площею 0,0997 га; ОСОБА_6 площею 0,10 га; ОСОБА_7 площею 0,10 га; ОСОБА_17 площею 0,0998 га; ОСОБА_18 площею 0,0993 га; ОСОБА_19 площею 0,0995 га; ОСОБА_20 площею 0,0997 га та ОСОБА_32 площею 0,0999 га;

- визнати недійсним та скасувати пункт 1.2 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 27 жовтня 2010 року № 1638 в частині затвердження проектів відводу та передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_2 площею 0,10 га; ОСОБА_23 площею 0,0997 га; ОСОБА_24 площею 0,0997 га та ОСОБА_3 площею 0,0963 га.

- визнати недійсним та скасувати пункт 3.3 рішення 7-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 22 липня 2011 року № 217 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_9 площею 0,10 га та ОСОБА_8 площею 0,0998 га;

- визнати недійсним та скасувати пункт 1.7 рішення 7-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14 лютого 2012 року № 456 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_16 площею 0,0999 га;

- визнати недійсним та скасувати пункт 1.19 рішення 11-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 30 грудня 2011 року № 410 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_25 площею 0,0995 га;

- визнати недійсним та скасувати пункт 2.3 рішення 6-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 03 червня 2011 року № 179 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_10 площею 0,0999 га;

- визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії від 12 жовтня 2011 року ЯЛ № 744704, від 23 грудня 2011 року серії ЯЛ № 796106, від 16 березня 2011 року серії ЯЛ №100178, від 23 березня 2011 року серії ЯЛ № 100176, від 25 червня 2011 року серії ЯЛ № 510084, від 20 липня 2011 року серії ЯЛ № 510085, від 20 липня 2011 року серії ЯЛ № 510086, від 25 червня 2011 року серії ЯЛ № 510087, від 28 травня 2012 року серії ЯЛ № 510083, від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240474, від 23 грудня 2011 року серії ЯЛ № 796125, від 01 серпня 2011 року серії ЯЛ № 772845, від 28 серпня 2012 року серії ЯЛ № 772844, від 28 травня 2012 року серії ЯЛ № 772843, від 17 березня 2011 року серії ЯЛ № 083713, від 26 грудня 2011 року серії ЯЛ № 772846, від 17 квітня 2012 року серії ЯЛ № 741538, від 17 березня 2011 року серії ЯЛ № 083712, від 17 березня 2011року серії ЯЛ № 083711, від 15 травня 2012 року серії ЯЛ № 660705, від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240473, від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240475, від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240486 та від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240485.

- повернути земельні ділянки за кадастровими номерами: :61:001:0234 площею 0,0998 га; :62:002:0322 площею 0,0963 га; :62:002:0219 площею 0,0993 га; :62:002:0220 площею 0,0995 га; :62:002:0222 площею 0,0999 га; :62:002:0218 площею 0,0998 га; :62:002:0253 площею 0,0996 га; :61:001:0231 площею 0,10 га; :62:002:0216 площею 0,10 га; :62:002:0214 площею 0,10 га; :62:002:0275 площею 0,0997 га; :62:002:0217 площею 0,0999 га; :61:001:0250 площею 0,0995 га; :61:001:0273 площею 0,0999 га; :62:002:0268 площею 0,0994 га; :62:002:0267 площею 0,0995 га;

- витребувати від: ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0335, площею 0,0996 га; ОСОБА_26 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0324, площею 0,10 га; ОСОБА_27 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0215, площею 0,0997 га; ОСОБА_28 земельну ділянку за кадастровими номерами :62:002:0274, площею 0,0997 га та :62:002:0273, площею 0,0999 га; ОСОБА_19 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0221, площею 0,0997 га; ОСОБА_33 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:025, площею 0,0997 га та ОСОБА_34 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0252, площею 0,0998 га - на користь територіальної громади міста Ужгорода, загальна площа яких складає 2,3902 га вартістю 9 647 803,28 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за результатами вивчення стану дотримання вимог земельного законодавства при розпорядженні Ужгородською міською радою земельними ділянками комунальної власності прокурору стало відомо, що пунктом 6.9 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 17 вересня 2010 року № 1582 надано дозвіл на підготовку проектів відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_1 вищевказаним громадянам та площами земельних ділянок. В подальшому на підставі вищезазначеного рішення Ужгородською міською радою вказаним громадянам затверджено технічну документацію із землеустрою та передано земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у приватну власність. Ужгородською міською радою були прийняті рішення, якими затверджено проекти землеустрою щодо відведення та передано у власність земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в охоронній зоні автомобільної дороги «Обхід міста Ужгорода контрольно-пропускний пункт «Ужгород» № М08, що станом на час прийняття рішень згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2006 року за № 865 відносилася до автомобільних доріг загального користування державного значення. Спірні рішення прийнято всупереч вимогам Земельного кодексу України (далі ЗК України), наказу Міністерства охорони здоров`я від 19 червня 1996 року за № 173 «Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» та постанови Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року № 198 «Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони», у зв`язку з чим підлягають скасуванню.

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07 липня 2014 року, що складений Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області за результатами позапланової перевірки з питань дотримання вимог земельного законодавства, встановлено, що Ужгородською міською радою при передачі у власність земельних ділянок громадянам в районі АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, згідно з яким затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок вздовж проїзної частини «Обхід міста Ужгорода контрольно-пропускний пункт «Ужгород» з подальшою передачею у власність відбулося з порушенням вимог статті 111 ЗК України, статті 5 Закону України «Про основи містобудування» та Постанов Кабінету Міністрів України від 30 березня1994 року № 198 та від 20 травня 2009 року № 522.

Повноваження органів прокуратури щодо захисту інтересів держави в особі територіальної громади, шляхом пред`явлення даного позову, прокурор мотивував тим, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та положення про Держсільсгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі статтею 6 цього Закону належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними і фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і приватизації права на землю. Органи Державної інспекції сільського господарства України та Держгеокадастру не наділені повноваженими щодо звернення з позовом до суду про визнання протиправними та недійсними рішень ради, а тому прокуратура в силу вимог статті 131-1 Конституції України, статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» уповноважена на звернення до суду з метою захисту держави та набуває статусу позивача.

Крім того, Ужгородська міська рада, яка є органом місцевого самоврядування та відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», уповноважена у спірних правовідносинах захищати права територіальної громади, сама допустила порушення інтересів територіальної громади внаслідок прийняття незаконних рішень, а тому визначена відповідачем у справі.

Посилаючись на викладене, прокурор вказував на наявність необхідних і достатніх підстав для представництва інтересів держави у сфері охорони землі як національного багатства та просив позовні вимоги задовольнити.

Важливі процесуальні рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.09.2016 до участі у справі залучено співвідповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_29 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 (а.с. 34-35 т. 4).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 року позов прокурора міста Ужгорода задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано:

- пункт 6.9 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 17 вересня 2010 року № 1582 в частині надання дозволу на підготовку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_1 наступним громадянам: ОСОБА_2 площею 0,10 га поз. 96; ОСОБА_3 площею 0,0963 га поз. 97; ОСОБА_4 площею 0,10 га поз. 140; ОСОБА_5 площею 0,0997 га поз. 141; ОСОБА_6 площею 0,10 га поз. 142; ОСОБА_7 площею 0,10 га поз. 143; ОСОБА_8 площею 0,10 га поз. 144; ОСОБА_9 площею 0,10 га поз. 145; ОСОБА_10 площею 0,10 га поз. 146; ОСОБА_11 площею 0,10 га поз. 151; ОСОБА_12 площею 0,10 га поз. 152; ОСОБА_13 площею 0,10 га поз. 153; ОСОБА_14 площею 0,10 га поз. 154; ОСОБА_15 площею 0,10 га поз. 155; ОСОБА_16 площею 0,10 га поз. 156; ОСОБА_17 площею 0,10 га поз. 157; ОСОБА_18 площею 0,10 га поз.158; ОСОБА_19 площею 0,10 га поз. 159; ОСОБА_20 площею 0,10 га поз. 160; ОСОБА_21 площею 0,10 га поз. 161; ОСОБА_22 площею 0,10 га поз. 182; ОСОБА_23 площею 0,0996 га поз. 183; ОСОБА_24 площею 0,0996 га поз. 184; ОСОБА_25 площею 0,0995 га поз. 188;

- пункт 1.1 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 22 жовтня 2010 року № 1627 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок: ОСОБА_11 площею 0,0997 га; ОСОБА_12 площею 0,0996 га; ОСОБА_13 площею 0,0998 га; ОСОБА_15 площею 0,0994 га; ОСОБА_14 площею 0,0995 га; ОСОБА_22 площею 0,0999 га;

- пункт 1.7 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 15 жовтня 2010 року № 1609 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок: ОСОБА_4 площею 0,10 га; ОСОБА_5 площею 0,0997 га; ОСОБА_6 площею 0,10 га; ОСОБА_7 площею 0,10 га; ОСОБА_17 площею 0,0998 га; ОСОБА_18 площею 0,0993 га; ОСОБА_19 площею 0,0995 га; ОСОБА_20 площею 0,0997 га; ОСОБА_21 площею 0,0999 га;

- пункт 1.2 рішення 5-ої сесії Ужгородської міської ради V скликання від 27 жовтня 2010 року № 1638 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок: ОСОБА_2 площею 0,10 га; ОСОБА_23 площею 0,0997 га; ОСОБА_24 площею 0,0997 га; ОСОБА_3 площею 0,0963 га; пункт 1.7 рішення 7-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14 лютого 2012 року № 456 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_16 площею 0,0999 га;

- пункт 1.19 рішення 11-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 30 грудня 2011 року № 410 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_25 площею 0,0995 га;

- пункт 2.3 рішення 6-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 03 червня 2011 року № 179 в частині затвердження проекту відводу та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_10 площею 0,0999 га;

- пункт 3.3 рішення 7-ої сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 22 липня 2011 року № 217 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_9 площею 0,10 га та ОСОБА_8 площею 0,0998 га.

Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: від 12 жовтня 2011 року серії ЯЛ № 744704, від 16 березня 2011 року серії ЯЛ № 100178, від 25 червня 2011 року серії ЯЛ № 510084, від 20 липня 2011 року серії ЯЛ № 510085, від 20 липня 2011 року серії ЯЛ № 510086, від 25 червня 2011 року серії ЯЛ № 510087, від 28 травня 2012 року серії ЯЛ № 510083, від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240474, від 01 серпня 2011 року серії ЯЛ № 772845, від 28 серпня 2012 року серії ЯЛ № 772844, від 28 травня 2012 року серії ЯЛ № 772843, від 26 грудня 2011 року серії ЯЛ № 772846, від 17 квітня 2012 року серії ЯЛ № 741538, від 17 березня 2011 року серії ЯЛ № 083712, від 17 березня 2011 року серії ЯЛ № 083711, від 15 травня 2012 року серії ЯЛ № 660705, від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240486 та від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240485;

Повернуто до земель комунальної власності земельні ділянки з кадастровими номерами: :61:001:0234 площею 0,0998 га; :62:002:0219 площею 0,0993 га; :62:002:0220 площею 0,0995 га; :62:002:0222 площею 0,0999 га; :62:002:0218 площею 0,0998 га; :62:002:0253 площею 0,0996 га; :62:002:0216 площею 0,10 га; :62:002:0214 площею 0,10 га; :61:001:0250 площею 0,0995 га; :61:001:0273 площею 0,0999 га; :62:002:0268 площею 0,0994 га; :62:002:0267 площею 0,0995 га;

Витребувано на користь територіальної громади міста Ужгорода від: ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0335 площею 0,0996 га; ОСОБА_26 земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0324 площею 0,10 га; ОСОБА_27 земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0215 площею 0,0997 га; ОСОБА_28 земельні ділянки з кадастровими номерами :62:002:0274 площею 0,0997 га та :62:002:0273 площею 0,0999 га; ОСОБА_19 земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0221 площею 0,0997 га.

Закрито провадження у справі в частині визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд від 23 грудня 2011 року серії ЯЛ № 796106, від 23 березня 2011 року серії ЯЛ № 100176, від 23 грудня 2011 року серії ЯЛ № 796125, від 17 березня 2011 року серії ЯЛ № 083713, від 05 грудня 2010 року серії ЯЛ №240473, від 05 листопада 2010 року серії ЯЛ № 240475, повернення земельних ділянок за кадастровими номерами :62:002:0322 площею 0,0963 га; :61:001:0231 площею 0,10 га; :62:002:0275 площею 0,0997 га; :62:002:0217 площею 0,0999 га; витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_33 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0252 площею 0,0997 га та від ОСОБА_34 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0254 площею 0,0998 га.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Ужгородською міською радою рішенням від 17 вересня 2010 року № 1582 було протиправно надано дозвіл відповідачам на розробку проектів землеустрою по вулиці Стефаника для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, позаяк орган місцевого самоврядування, враховуючи підстави, передбачені частиною сьомою статті 118 ЗК України, повинен був відмовити заявникам у задоволенні їх клопотань через невідповідність відведення земельних ділянок вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів і невідповідність місця розташування земельних ділянок вимогам генерального плану міста Ужгорода, затвердженого у встановленому законом порядку. Таким чином, затвердження Ужгородською міською радою проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 були здійснені протиправно. Розроблення детального плану території кварталу індивідуальної житлової забудови в районі вулиці Стефаника в місті Ужгороді та містобудівного обґрунтування закріплення меж земельних ділянок для комерційного використання та садибного, житлового будівництва в місті Ужгороді (об`їзна дорога) не спростовує факту невідповідності цільового призначення земельних ділянок, передбаченого детальним планом, функціональному призначенню території в районі вулиці Стефаника, встановленого положеннями генерального плану, оскільки такий детальний план у межах населеного пункту може лише уточнювати положення генерального плану населеного пункту, розробляється на його основі і не може суперечити йому, зокрема в частині видів використання та забудови територій. Так як рішення, якими передано у власність громадянам земельні ділянки за вказаною адресою, прийнято Ужгородською міською радою протиправно, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги щодо визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог позивача щодо ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_34 , ОСОБА_24 , та ОСОБА_33 місцевий суд виходив з того, що зміна цільового призначення земельних ділянок, переданих у власність на підставі оспорюваних рішень органу місцевого самоврядування чи набутих у власність в подальшому на підставі правочинів, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) відповідає вимогам містобудівної документації, затвердженої відповідно до закону, а тому відсутні підстави визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами: :62:002:0322; :61:001:0231; :61:001:0217; :62:002:0275; :62:002:0254; :62:002:0252, повернення земельних ділянок за кадастровими номерами :62:002:0322 площею 0,0963 га; :61:001:0231 площею 0,10 га; :62:002:0275 площею 0,0997 га; :62:002:0217 площею 0,0999 га; а також витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_33 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0252, площею 0,0997 га та від ОСОБА_34 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0254, площею 0,0998 га.

Щодо повернення у власність територіальної громади міста Ужгорода земельних ділянок за кадастровими номерами :61:001:0234 площею 0,0998 га; :62:002:0219 площею 0,0993 га; :62:002:0220 площею 0,0995 га; :62:002:0222 площею 0,0999 га; :62:002:0218 площею 0,0998 га; :62:002:0253 площею 0,0996 га; :62:002:0216 площею, 0,10 га; :62:002:0214 площею 0,10 га; :61:001:0250 площею 0,0995 га; :61:001:0273 площею 0,0999 га; :62:002:0268 площею 0,0994 га; :62:002:0267 площею 0,0995 га та витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0335, площею 0,0996 га; ОСОБА_26 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0324, площею 0,10 га; ОСОБА_27 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0215, площею 0,0997 га; ОСОБА_28 земельних ділянок за кадастровими номерами :62:002:0274, площею 0,0997 га та :62:002:0273, площею 0,0999 га; ОСОБА_19 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0221, площею 0,0997 га, суд погодився з доводами позивача про необхідність застосування такого способу захисту інтересів держави у цій справі.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та застосовані правові норми, суд не вбачав невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_1 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_19 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Результати оскарження рішення суду першої інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 (у складі суддів Собослоя Г.Г., Готри Т.Ю., Джуги С.Д., а.с. 67-93 т. 8) апеляційні скарги ОСОБА_27 , ОСОБА_35 , від імені якої діяла ОСОБА_36 , ОСОБА_37 - задоволено. Апеляційні скарги ОСОБА_26 і адвоката Литвин С.Й., який діяв в інтересах ОСОБА_38 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 - задоволено частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2018 у частині витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_26 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0324, площею 0,10 га, ОСОБА_27 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0215, площею 0,0997 га, ОСОБА_19 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0221, площею 0,0997 га, ОСОБА_37 земельної ділянки за кадастровим номером :61:001:0273, площею 0,0999 га, та в частині повернення на користь територіальної громади міста Ужгорода земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0268, площею 0,0994 га, скасовано і в цій частині позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.12.2019 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/86205827, а.с. 169-178 т. 8) касаційну скаргу ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_21 , яка подана та підписана їх представником адвокатом Литвином С.Й. задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 в частині вирішення вимог, заявлених до ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_21 , скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції було мотивовано таким. Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор не зазначив конкретного органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції держави. На час виникнення спірних правовідносин 2010 рік і до 2011 року центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, тобто уповноваженим державним органом у сфері земельних відносин, був Державний комітет України по земельних ресурсах (далі Держкомзем України), Положення про який затверджено указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970/2000 (втратив чинність на підставі Указу Президента від 08 квітня 2011 року № 445/2011 Про затвердження положення Про Державне агентство земельних ресурсів України).

У пунктах 68, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) зроблено висновок про те, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частина четверта статті 56 ЦПК України). Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

Прокурор не зазначив ні Кабінет Міністрів України, ні відповідний орган, що здійснює управління автомобільними дорогами загального користування, хоча оскаржуваними рішеннями порушено права саме вказаних органів як розпорядника і користувача земельних ділянок, які передані у власність відповідачів.

При вирішенні спору у цій справі суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову прокурора міста Ужгорода в інтересах держави. Зокрема, не з`ясували, чи відсутній орган, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Крім того, 20.05.2015 (аркуші справи 115-119, том 1) представник ОСОБА_21 , 21.05.2015 (аркуші справи 146-149, том 1) представник ОСОБА_39 , 19.12.2016 ОСОБА_19 (аркуші справи 174-176, том 4) звернулися до суду із заявами, в яких просили застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

При тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор.

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути і прокурор, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

На позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор, оскільки законом не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою статті 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту, коли прокурор дізнався про порушення прав держави.

Власником земельної ділянки, про порушення права на яку пред`явив позов прокурор, є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству, тому вона не лише мала право, але і зобов`язана була довідатися як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила.

Крім того, для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18).

З урахуванням викладеного, касаційний суд вказав, що суд не звернув уваги, що прокурор не зазначив у позові державний орган, в інтересах якого пред`явив позов, а також не перевірив доводи відповідачів щодо застосування строку давності. У цій справі суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову прокурора міста Ужгорода в інтересах держави.

На час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 новий розгляд цієї цивільної справи № 308/3120/15-ц у суді першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_21 не завершено.

Також встановлено, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 25.07.2023 у справі № 308/3120/15-ц (у складі суддів Бисага Т.Ю., Куштана Б.П., Кожух О.А.) апеляційну скаргу ОСОБА_40 , який діє в інтересах ОСОБА_25 , залишено без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112575698, а.с. 32-40 т. 13).

У цій постанові апеляційного суду досліджувалося питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, обставини відсутності зазначення прокурором у позовній заяві таких органів як: Кабінет Міністрів України, Державної служби автомобільних доріг України (Укравтодор), Держсільгоспінспекції України, Держкомзему України, Держземагенства України.

Вказану постанову апеляційного суду було мотивовано тим, що чинне на момент подання позову законодавство не наділяло органи Держсільгоспінспекції України (на час ухвалення постанови їх повноваження у зв`язку зі змінами у законодавстві перейшли до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, на момент виникнення спірних правовідносин Державний комітет України із земельних ресурсів) повноваженнями щодо звернення до суду з позовами про скасування незаконних рішень органів місцевого самоврядування.

Повноваження щодо звернення до суду даного органу обмежуються позовними вимогами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Апеляційний суд послався на правові позиції щодо відсутності повноважень вищевказаних органів, зокрема, для захисту права власності, викладених у постановах Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 920/1/18, від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18 та від 25.10.2019 у справі № 13/199/19. В силу покладених законодавцем на контролюючий орган завдань, останній не може пред`являти майнові позови, зокрема щодо повернення (витребування) майна. Законодавець надав державному органу право діяти виключно в межах наданих повноважень та у спосіб, який визначено законом. Виконання державним органом функцій, які йому не надано, буде суперечити конституційним засадам, визначеним у ст. 19 Основного Закону України.

Стосовно незазначення прокурором в якості позивачів Кабінету Міністрів України та Державної служби автомобільних доріг України (Укравтодор), як відповідного органу, що здійснює управління автомобільними дорогами загального користування, вказано наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про автомобільні дороги» у державній власності перебувають саме автомобільні дороги загального користування. Спірна земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_25 , не належить до земель транспорту в розумінні статті 71 Земельного Кодексу України, а знаходиться в охоронній зоні уздовж земель транспорту. Тому в даному випадку Кабінет Міністрів України не може являтись уповноваженим власником, не має повноваження власника для захисту права власності, не є уповноваженим органом на здійснення захисту державних інтересів.

Центральним органом виконавчої влади є в даному випадку Державна служба автомобільних доріг України (Укравтодор), яка діє на підставі Положення про Державну службу автомобільних доріг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2007 року № 628. Повноваження центральних органів виконавчої влади, що здійснюють управління автомобільними дорогами загального користування визначені у ст. 11 Закону України «Про автомобільні дороги». Серед визначених у ст. 11 Закону України «Про автомобільні дороги» та Положенні про Державну службу автомобільних доріг України повноважень Укравтодору відсутні повноваження щодо звернення до суду з відповідним позовом для захисту інтересів держави.

Натомість встановлено, що в даній справі, орган місцевого самоврядування, який мав би захищати інтереси держави (суспільства) в суді від неправомірних діянь не може здійснити такий захист (в даному випадку Ужгородська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади м. Ужгорода та має забезпечувати дотримання чинного законодавства), оскільки сам є порушником, відтак справедливим реалізатором даної функції може виступати лише прокуратура в силу норм, передбачених Конституцією та законодавством України.

Враховуючи відсутність уповноваженого органу на звернення з відповідним позовом до суду, з метою усунення порушень земельного законодавства, прокуратура є єдиним уповноваженим органом, оскільки, в силу вимог ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», наділена повноваженням щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі та набуває статусу позивача.

Тобто, враховуючи матеріали цієї справи, зміст позовної заяви, аргументацію щодо протиправності дій міськради, предмета спору, характеру спірних правовідносин, прокурор навів достатньо суджень і обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави та, відповідно, розгляду його позовних вимог по суті.

Апеляційний суд у вказаній постанові від 25.07.2023 погодився з висновками місцевого суду щодо протиправності рішень Ужгородської міської ради, позаяк орган місцевого самоврядування, враховуючи підстави, передбачені ч. 7 статті 118 ЗК України, повинен був відмовити заявникам у задоволенні їх клопотань через невідповідність відведення земельних ділянок вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів і невідповідність місця розташування земельних ділянок вимогам генерального плану м. Ужгорода, затвердженого у встановленому законом порядку.

До того ж цією постановою апеляційного суду, зокрема, встановлено, що про порушення законодавства при прийняті оскаржуваного рішення прокуратурі стало відомо у липні 2014 року за результатами перевірки Державної сільського господарства в Закарпатській області, що підтверджується актом перевірки від 07.07.2014. Тому перебіг позовної давності у даній справі для прокурора, як самостійного позивача, настав у липні 2014 року з моменту отриманням акту перевірки від 07.07.2014, а тому позов прокурором подано у березні 2015 року з дотриманням строку позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 15.11.2023 касаційну скаргу ОСОБА_25 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25.07.2023 визнано неподаною та повернуто заявнику (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114928846).

У травні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Пересоляк О. С. подав засобами поштового зв`язку апеляційної скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2018 (а. с. 194229 т. 13).

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26.06.2024 (у складі суддів: Мацунича М.В., Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.) у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк О. С., на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 відмовлено (а.с. 234-235 т. 13).

Постановою Верховного Суду від 15.01.2025 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_41 задоволено. Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 26.06.2024 скасовано, справу передано на розгляд до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (а.с. 67-71 т. 15).

У цій постанові касаційного суду констатовано, зокрема, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи без належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.025.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, залишено без руху та надано йому строк протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали для можливості звернутися із заявою, вказавши інші підстави для поновлення строку апеляційного оскарження, а також для подачі копій апеляційної скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 17.03.2025 клопотання про поновлення процесуального строку задоволено та поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк О.С., на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 09.04.2025 призначено справу до розгляду в суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк О.С., подав на нього апеляційну скаргу. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду в частині витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0335 площею 0,0996 га.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0335 площею 0,0996 га. На момент її придбання за відплатним договором купівлі-продажу від 26.05.2015, ні продавець ОСОБА_29 , ні покупець ОСОБА_1 не були залучені до участі у цій справі, не знали про існування даного спору щодо цієї земельної ділянки (таких залучено співвідповідачами у справі тільки 27.09.2016, а.с. 34-35 т. 4). Посилаючись на постанови Верховного Суду та практику ЄСПЛ, вказує, що місцевим судом не враховано, що витребування від апелянта земельної ділянки є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, покладає на нього надмірний тягар, порушує правомірні очікування та позбавляє права власності, набутого за відплатним договором.

Вказує, що у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у даній справі № 308/3120/15-ц (якою скасовано судові рішення двох інстанцій в частині вирішення вимог до ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_21 та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції) зазначено про можливе порушення прокурором позовної давності. При цьому 29.07.2015 відповідач ОСОБА_10 (первісний власник спірної земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0335) заявляв про застосування позовної давності з тих підстав, що прокурору було відомо про прийняття оскаржуваних рішень (від 17.09.2010 № 1582 та від 03.06.2011 № 179) та вибуття земельної ділянки у 2011 році (а.с. 6 т. 2). Однак місцевий суд не надав оцінку такій заяві та доданим до неї доказам. Також місцевим судом не досліджено питання перебігу позовної давності до ОСОБА_1 .

Вказує, що у матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про залучення ОСОБА_1 в якості відповідача. Натомість прокуратурою було подано тільки клопотання про залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 222-224 т. 3). Визначення відповідачів (співвідповідачів) є диспозитивним правом позивача, а суд не вправі самостійно на власний розсуд залучати відповідачів без відповідного клопотання позивача. Відтак залучення ОСОБА_1 відповідачем здійснено судом з порушенням норм процесуального права, положень ст.ст. 51, 53 ЦПК України (а.с. 34-35 т. 4).

Скаржник вважає, що скасування рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, не є підставою для припинення права власності на земельну ділянку, які передбачені ст. 140 ЗК України.

На думку скаржника, питання подібних обставин стосовно добросовісного набувача, розглядалося апеляційним судом у цій же справі, яким ухвалено постанову Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019.

Вказує, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи без належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце засідання суду, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк О.С., подав 28.05.2025 до апеляційного суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 132-138 т. 15). Заяву обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності від територіальної громади на підставі рішення Ужгородської міської ради від 03.06.2011, тому позов прокурором подано у березні 2015 року з пропуском позовної давності. Вказує, що у справі наявні докази, подані відповідачем ОСОБА_10 , про те, що позивачу було відомо про прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування ще в 2011 році, адже прокурор був присутній 03.06.2011 на пленарному засіданні сесії міської ради (а.с. 6-20 т. 2).

Позиція інших учасників справи

У письмових поясненнях Закарпатська обласна прокуратура, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 , просила подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін. Зокрема зазначала, що відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства та у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, котра знаходиться у межах охоронної зони автомобільної дороги, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка знаходиться у межах охоронної зони, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під сумнів добросовісність набувача.

Вказувала, що повернення у комунальну власність спірної земельної ділянки незаконно переданої органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбулося за цільовим призначенням. Посилається на те, що відповідач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця спірної земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 27.10.2020 у справі № 381/375/19.

Зазначала, що про порушення законодавства прокуратурі стало відомо у липні 2014 року за результатами перевірки Державної сільського господарства в Закарпатській області, що підтверджується актом перевірки від 07.07.2014. Тому перебіг позовної давності у даній справі для прокурора, як самостійного позивача, настав у липні 2014 року, а отже позов подано у березні 2015 року з дотриманням строку позовної давності.

Межі розгляду справи, явка учасників справи, позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржене в апеляційному порядку ОСОБА_1 лише в частині вирішення позовної вимоги пред`явленої до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0335 площею 0,0996 га, а тому перевіряється апеляційним судом лише в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника Закарпатської обласної прокуратури, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник вказував, що ОСОБА_1 не отримував жодної повістки-повідомлення про виклик у судове засідання.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша четверта статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої, пункту 2 частини сьомої, пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням вимог статей 128-130, 223 ЦПК України.

Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Встановлено, що у даній справі немає доказів повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції.

Зазначену обставину також встановлено Верховним Судом у постанові від 15.01.2025.

Оскільки зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 є відомим, тому це виключає можливість застосування частини одинадцятої статті 128 ЦПК України щодо повідомлення шляхом розміщення оголошення в пресі.

Отже, порушивши норми процесуального законодавства, суд першої інстанції здійснив розгляд справи без належного повідомлення ОСОБА_1 , чим порушив норми статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції, відтак, оскільки такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу цією підставою, указані порушення норм процесуального права, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦК України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи

Судом першої інстанції було встановлено, що Ужгородською міською радою рішенням від 17.09.2010 № 1582 було протиправно надано дозвіл на розробку проектів землеустрою по вулиці Стефаника для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, позаяк орган місцевого самоврядування, враховуючи підстави, передбачені частиною сьомою статті 118 ЗК України, повинен був відмовити заявникам у задоволенні їх клопотань через невідповідність відведення земельних ділянок вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів і невідповідність місця розташування земельних ділянок вимогам генерального плану міста Ужгорода, затвердженого у встановленому законом порядку. Таким чином, затвердження Ужгородською міською радою проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок були здійснені протиправно. Розроблення детального плану території кварталу індивідуальної житлової забудови в районі вулиці Стефаника в місті Ужгороді та містобудівного обґрунтування закріплення меж земельних ділянок для комерційного використання та садибного, житлового будівництва в місті Ужгороді (об`їзна дорога) не спростовує факту невідповідності цільового призначення земельних ділянок, передбаченого детальним планом, функціональному призначенню території в районі вулиці Стефаника, встановленого положеннями генерального плану, оскільки такий детальний план у межах населеного пункту може лише уточнювати положення генерального плану населеного пункту, розробляється на його основі і не може суперечити йому, зокрема в частині видів використання та забудови територій. Так як рішення, якими передано у власність громадянам земельні ділянки за вказаною адресою, прийнято Ужгородською міською радою протиправно, місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги щодо визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки.

Апеляційним судом при перегляді рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 , встановлено, що пунктом 6.9 рішення 5-ої сесії 5-го скликання Ужгородської міської ради від 17.09.2010 № 1582, було надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , переліку громадян, зокрема ОСОБА_10 (а.с. 14 т. 1).

Надалі, протягом 2010-2012 років, громадянам Ужгородською міською радою було затверджено проекти землеустрою та передано у власність земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Зокрема, пунктом 2.3 рішення 6-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 03.06.2011 № 179 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,0999 га по АДРЕСА_2 (а.с. 20 т. 1).

На підставі цього рішення 6-ої сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 03.06.2011 № 179 ОСОБА_10 видано державний акт від 12.10.2011 серії ЯЛ № 744704 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,0999 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з кадастровим номером :62:002:0335 (а.с. 25 т. 1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2015 № 68984475 вбачається, що вказану земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0335 було подаровано іншій особі ОСОБА_29 на підставі нотаріально-посвідченого договору дарування від 06.11.2012 (а.с. 1-3 т. 4).

Також із цієї інформаційної довідки слідує, що надалі на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 26.05.2015 ОСОБА_29 продав таку земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0335 ОСОБА_1 (а.с. 1-3 т. 4).

Зазначений договір купівлі-продажу було долучено до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження (а.с. 164-167 т. 15).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07.07.2014, що складеним Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області, за результатами перевірки встановлено, що затвердження проектів із землеустрою та передача у власність земельних ділянок громадянам в районі АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, вздовж проїзної частини «Обхід міста Ужгорода контрольно-пропускний пункт «Ужгород», зокрема ОСОБА_10 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0335 відбулася з порушенням вимог статті 111 ЗК України, статті 5 Закону України «Про основи містобудування» та Постанов Кабінету Міністрів України від 30 березня1994 року № 198 та від 20 травня 2009 року № 522 (а.с.21-24 т. 1).

У даній справі із позовом до суду прокурор звернувся у березні 2015 року.

До участі у справі співвідповідачів ОСОБА_29 та ОСОБА_1 залучено ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.09.2016 (а.с. 34-35 т. 4).

Застосовані норми права та мотиви апеляційного суду

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частин першої та другої статті 116 ЗК України (в редакції на момент спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 71 ЗК України до земель автомобільного транспорту належать землі під спорудами та устаткуванням енергетичного, гаражного і паливороздавального господарства, автовокзалами, автостанціями, лінійними виробничими спорудами, службово-технічними будівлями, станціями технічного обслуговування, автозаправними станціями, автотранспортними, транспортно-експедиційними підприємствами, авторемонтними заводами, базами, вантажними дворами, майданчиками контейнерними та для перечеплення, службовими та культурно-побутовими будівлями й іншими об`єктами, що забезпечують роботу автомобільного транспорту. До земель дорожнього господарства належать землі під проїзною частиною, узбіччям, земляним полотном, декоративним озелененням, резервами, кюветами, мостами, тунелями, транспортними розв`язками, водопропускними спорудами, підпірними стінками і розташованими в межах смуг відведення іншими дорожніми спорудами та обладнанням, а також землі, що знаходяться за межами смуг відведення, якщо на них розміщені споруди, що забезпечують функціонування автомобільних доріг, а саме: а) паралельні об`їзні дороги, поромні переправи, снігозахисні споруди і насадження, протилавинні та протисельові споруди, вловлюючі з`їзди; б) майданчики для стоянки транспорту і відпочинку, підприємства та об`єкти служби дорожнього сервісу; в) будинки (в тому числі жилі) та споруди дорожньої служби з виробничими базами; г) захисні насадження.

За змістом статті 112 ЗК України охоронні зони створюються уздовж земель транспорту для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.

Згідно зі статтею 114 ЗК України санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови. У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільні дороги загального користування є складовою Єдиної транспортної системи України і задовольняють потреби суспільства в автомобільних пасажирських і вантажних перевезеннях. Автомобільні дороги загального користування перебувають у державній власності і не підлягають приватизації. Автомобільні дороги загального користування, які у зв`язку з розширенням меж територій міст стають частиною їх вулично-дорожньої мережі, можуть передаватися безоплатно в комунальну власність за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про автомобільні дороги» складовими автомобільної дороги загального користування у межах смуги відведення є: земляне полотно, проїзна частина, дорожнє покриття, смуга руху, споруди дорожнього водовідводу, штучні споруди, інженерне облаштування: спеціальні споруди та засоби, призначені для забезпечення безпечних та зручних умов руху (освітлення, технологічного зв`язку, вимірювання вагових і габаритних параметрів транспортних засобів, примусового зниження швидкості руху), об`єкти дорожнього сервісу та архітектурне облаштування: архітектурні споруди та декоративні насадження, що призначені для забезпечення естетичного вигляду автомобільних доріг; технічні засоби організації дорожнього руху, автопавільйони, лінійні споруди і комплекси, що забезпечують функціонування і збереження доріг; елементи санітарного облаштування; зелені насадження.

Розміщення інших об`єктів у межах смуги відведення без погодження з власниками доріг не допускається.

До складових автомобільної дороги загального користування, що знаходяться за межами смуги відведення, належать об`єкти дорожнього сервісу, архітектурне облаштування, будівлі та споруди, що забезпечують її функціонування: виробничі бази та придорожні кар`єри, лінійні жилі будинки, лінійні та інші споруди для виконання ремонтів та утримання доріг, їх збереження і контролю дорожнього руху, комплекси дорожнього сервісу; поромні переправи, снігозахисні споруди, протилавинні і протисельові споруди, уловлювальні з`їзди; майданчики для стоянки транспортних засобів, відпочинку, видові, для складування дорожньо-будівельних та інших матеріалів; нагірні канави, випарні басейни, відкриті та закриті дренажні системи.

У п. 22 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони», затверджених постановою КМУ від 30 березня 1994 року № 198 передбачено, що забороняється будівництво житлових будинків, господарських і промислових споруд у придорожній зоні автомобільних доріг загального користування на такій відстані від краю проїзної частини: на ділянках доріг державного значення I, II і III категорій, що побудовані або будуються в обхід міст і селищ міського типу, сільських населених пунктів - не менше ніж 100 метрів.

Щодо підстав для представництва інтересів держави

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), який суди першої та апеляційної інстанцій застосували під час розгляду цієї справи.

Апеляційний суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 зазначила, що реалізуючи державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, Держгеокадастр повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився).

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

У справі, що розглядається на обґрунтування позовних вимог, прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, вибула на підставі незаконних рішень Ужгородської міської ради, тому підлягає витребуванню у комунальну власність територіальної громади.

Первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади у цій справі відбулося внаслідок прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування, який є одним із відповідачів, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.

Порушення інтересів держави полягає також у тому, що внаслідок незаконного розпорядження землею органом місцевого самоврядування порушуються і суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства, і положення законодавства України щодо обов`язків органів влади та місцевого самоврядування діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом.

Отже, у справі, що переглядається, керівник Ужгородської окружної прокуратури належним чином обґрунтував підстави для представництва ним інтересів держави і подав позов із дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо вимоги про витребування земельної ділянки

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Разом з тим, ст. 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів ст. 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до ч. 1 вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Отже, оцінці у справі, яка переглядається, підлягають не лише обставини вибуття майна з власності територіальної громади, а й обставини набуття цього майна ОСОБА_1 у контексті добросовісності останнього набувача.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку, придбавши її у ОСОБА_29 за відплатним договором купівлі-продажу від 26.05.2015 (а.с. 1-3 т. 4, 164-168 т. 15).

Позивачем до справи не надано доказів того, що на момент укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2015 були наявні відомості щодо обтяжень земельної ділянки, яку ОСОБА_1 набув у власність; про те, що продавець ОСОБА_29 не мав права відчужувати майно. Прокурором не доведено, що набувач ОСОБА_1 знав чи міг знати про наявність перешкод для вчинення такого правочину, що набувач знав і міг знати, що особа, від якої він набув майно, не мала права його відчужувати.

Спірна земельна ділянка як на час вибуття з володіння територіальної громади, так і на момент укладення договору купівлі-продажу від 26.05.2015 не належала до об`єктів критичної інфраструктури; до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; до об`єктів та земель оборони; до об`єктів або територій природно-заповідного фонду; до гідротехнічних споруд; до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Досліджуючи вказані обставини, суд зазначає, що спірна земельна ділянка не належить до тих, які загальновідомо не можуть перебувати у власності фізичних осіб, а тому набувач ОСОБА_1 не діяв в умовах очевидності, а також не міг знати чи піддавати сумніву достовірність підстав набуття права власності продавцем ОСОБА_29 , адже спірна ділянка перебувала тривалий час у власності продавця на підставі нотаріально-посвідченого договору від 06.11.2012 № 1018, при цьому на момент укладення договору купівлі-продажу від 26.05.2015, відповідно до умов цього договору, земельна ділянка не перебувала під забороною відчуження (арештом) згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу від 26.05.2015 (а.с. 164-168 т. 15).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2024 по справі №754/446/22, вказав, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: п. 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див.: п. 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18; п. 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: п. 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (п. 37), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (п. 6.45), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (п. 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (п. 37, 38); від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (п. 46.1, 46.2); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (п. 7.15, 7.16); від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (п. 54).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 26.05.2015 у продавця ОСОБА_29 , який на той час був актуальним власником спірної земельної ділянки, покладався на відомості про речові права на нерухоме майно та відсутність обтяжень, що містилися у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Судова колегія зазначає, що очевидних підстав, які б свідчили про сумнівність законності такого права у відповідача не було і бути не могло. Він не міг знати про відсутність у ОСОБА_29 законних підстав набуття права власності на спірну земельну ділянку. Протилежного позивачем не доведено.

На час придбання ОСОБА_1 цієї земельної ділянки її актуальний на той час власник ОСОБА_29 мав право її відчужити, що позивачем не спростовано.

За таких обставин, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки позивачем протилежного не доведено та не спростовано презумпції добросовісності такого набувача.

Втручання у право на мирне володіння відповідачем ОСОБА_1 своїм майном повинно бути оцінено з дотриманням критеріїв правомірності такого втручання (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

У постанові від 31.01.2025 у справі №638/8634/23 Верховний Суд (п.п.55-57) вказав: принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.10.2018 у справі № 681/203/17-ц, від 01.06.2020 у справі № 185/777/17.

ЄСПЛ неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. russia, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. russia, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Апеляційний суд, дослідивши та оцінивши надані до справи докази, дійшов висновку про те, що задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 , що є добросовісним набувачем, без компенсації призведе до порушення статті 1 Конвенції, оскільки в такому випадку на нього буде покладено надмірний індивідуальний тягар.

За встановлених у даній справі обставин, ОСОБА_1 не може за відсутності будь-якої своєї вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельну ділянку без компенсації його збитків через помилки органу місцевого самоврядування, що відповідає наведеній вище практиці ЄСПЛ та положенням Конвенції.

На момент укладення договору купівлі-продажу від 26.05.2015, ні продавець ОСОБА_29 , ні ОСОБА_1 не були залучені до участі у розгляді даної справи, відповідач не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на майно може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання помилок.

Дії органу місцевого самоврядування, який отримавши погодження та документи, прийняв рішення про надання земельної ділянки першому її власнику ОСОБА_10 , знаходяться поза волею і контролем відповідача ОСОБА_1 , який, як добросовісний набувач права власності за відплатним договором купівлі-продажу, покладався на законність набуття її актуальним власником ОСОБА_29 . За відсутності компенсації ОСОБА_1 його втрат, майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, втручання у право володіння буде непропорційним.

Апеляційний суд відхиляє доводи прокуратури про те, що відповідач ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця спірної земельної ділянки, відповідно до положень ч. 1 ст. 661 ЦК України, що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 27.10.2020 у справі № 381/375/19.

Судова колегія зауважує, що вказана постанова Верховного Суду ухвалена до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12.03.2025, що набрав чинності 09.04.2025, яким внесено зміни до статей 261, 388, 390, 391 ЦК України.

Зокрема, цим Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону N 4292-IX цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно- грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Закон N 4292-IX набув чинності 09.04.2025, тобто після розгляду справи судом першої інстанції (оскаржуване рішення ухвалено 23.02.2018), проте оскільки у даній справі внаслідок порушень норм процесуального права наявні обов`язкові підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, тому Закон N 4292-IX підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Про ретроспективну дію положень Закону N 4292-IX та необхідність їх застосування вказується Верховним Судом, зокрема, у постановах від, від 04.06.4045 у справі № 522/9654/19, від 13.08.2025 у справі № 453/508/23, 20.08.2025 у справі № 461/4367/23, від 27.08.2025 у справі № 570/50006/21.

Отже, на час перегляду справи апеляційним судом законодавець врегулював порядок компенсації добросовісному набувачеві, з метою посилення захисту прав добросовісного набувача.

Відсутність внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором на депозитний рахунок суду вартості майна, яке витребовується, відповідно до положень ч. 5 ст. 390 ЦК України, унеможливлює рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади

З урахуванням наведеного, судова колегія відхиляє доводи прокурора про те, що добросовісний набувач ОСОБА_1 має самостійно вживати додаткових заходів для стягнення збитків, оскільки конструкція за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 зауважила, що для того, щоб захід втручання у право мирного володіння земельною ділянкою узгоджувався з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що виділення такої ділянки у приватну власність не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, а також, чи є втручання у право мирного володіння земельною ділянкою за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

У п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Верховний Суд послідовно наголошує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

У постанові Верховного Суду від 15.03.2023 в справі № 725/1824/20 зроблено висновок, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Отже, беручи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що можливі позитивні наслідки витребування у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки для захисту інтересів територіальної громади не переважають дотримання прав добросовісного набувача, який законним шляхом за плату набув у власність нерухоме майно, покладаючись на добросовісність дій продавця та відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та у випадку задоволення позову буде вимушений самостійно шукати способи компенсації понесених ним у зв`язку із придбанням такого майна витрат.

Стосовно доводів ОСОБА_1 щодо пропуску позовної давності слід зазначити, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Необґрунтованість позовних вимог є самостійною підставою для відмови в позові.

Враховуючи викладене, судова колегія відхиляє посилання на пропуск позовної давності, оскільки необґрунтованість позовної вимоги, звернутої до ОСОБА_1 , є самостійною підставою для відмови в задоволенні такої вимоги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Беручи до уваги те, що у даній справі внаслідок порушень норм процесуального права (оскільки справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду), відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, наявні обов`язкові підстави для скасування судового рішення в частині вирішення вимоги до ОСОБА_1 та ухвалення нового судового рішення в цій частині. При цьому встановивши, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем за відплатним договором купівлі-продажу, позивачем не спростовано презумпцію добросовісності такого набувача, враховуючи поширення на спірні правовідносини положень Закону N 4292-IX стосовно внесених змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача, судова колегія дійшла висновку, що задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 без компенсації збитків призведе до порушення статті 1 Конвенції, оскільки в такому випадку на нього буде покладено надмірний індивідуальний тягар. У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про витребування майна від ОСОБА_1 , відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні такої позовної вимоги прокуратури.

Судові витрати

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 730,80 грн (а.с. 211 т. 13), та за подання касаційної скарги 605,60 грн (а.с. 15 т. 15), що загалом становить1336,40 грн, котрий слід стягнути на його користь із Закарпатської обласної прокуратури.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 року в частині вирішення позовної вимоги Ужгородської окружної прокуратури до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0335, площею 0,0996 га скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовної вимоги Ужгородської окружної прокуратури до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0335, площею 0,0996 га відмовити.

Стягнути із Закарпатської обласної прокуратури (88000, місто Ужгород, вулиця Коцюбинського, будинок 2-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 1336,40 гривень судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2025 року.

Головуюча:

Судді: