Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3742/24
Номер провадження 22-ц/812/1785/25 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

20 жовтня 2025 року місто Миколаїв Справа №487/3742/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою її представником адвокатом Родіоновою Вікторією Євгенівною, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Цуркан Р.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна, -

встановив:

25 квітня 2024 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника Родіонову В.Є., звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувала наступним.

Позивачка зазначала, що її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 мала обов`язкову частку, проживала на момент смерті із чоловіком, а тому фактично прийняла спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

14 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

04 квітня 2024 року постановою нотаріуса відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва ОСОБА_3 про право власності на спадкове майно, у зв`язку із відсутністю такого майна на момент смерті.

Позивач зазначала, що вищевказана квартира була передана батьками в іпотеку згідно іпотечного договору від 14 лютого 2007 року, укладеного з ПАТ «Кредитпромбанк».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2011 року звернуто стягнення на іпотечне майно, а саме вищевказану спірну квартиру в рахунок стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» кредитної заборгованості в розмірі 101838,80 грн.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

18 жовтня 2013 року проведено другі торги з реалізації іпотеки - вказаної квартири. Переможцем торгів стала ОСОБА_1 .

В липні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до Заводського ВДВС ММУЮ, ТОВ «Укрспецторг групп», ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу приведення прилюдних торгів та акту про реалізацію предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 - визнано недійсними; визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року №15-0426/13(Н)-4 та акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

На день подання позову, згідно інформаційної довідки, власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

23 березня 2016 року ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було відкрито провадження у вищевказаній справі, а 26 квітня 2017 року - рішення апеляційного суду залишено без змін.

Дізнавшись про закінчення касаційного оскарження вищевказаного рішення у травні 2017 року, 15 листопада 2019 року позивачка звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А.А., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (справа №487/8495/19).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у вказаній справі відмовлено у позові з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Позивачка вказувала, що з моменту придбання майна з 02 жовтня 2013 року ОСОБА_1 жодним чином не заявила про фактичні права на нерухоме майно та не вступила у його володіння. ОСОБА_3 проживає у вказаній квартирі з січня 2016 року, з моменту погіршення стану здоров`я її батьків. З вказаного часу вона відкрито володіє майном, сплачує всі комунальні послуги. Всі особові рахунки так і числяться за батьком ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та витребувати її від ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_1 , просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку зі спливом позовної давності.

Зазначала, що ОСОБА_3 звернулась із позовом у справі № 487/8495/19, 15 листопада 2019 року, тоді як строк на звернення з таким позовом слід відраховувати з 09 квітня 2015 року, коли набрало законної сили рішення суду у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до Заводського ВДВС ММУЮ, ТОВ «Укрспецторг групп», ОСОБА_1 про визнання недійсним прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів та акту про реалізацію предмета іпотеки.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, врахував, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 поза їх волею внаслідок проведення публічних торгів, які визнані недійсними, а тому вимоги ОСОБА_3 , як спадкоємиці, про її витребування із незаконного володіння відповідачки вважав обґрунтованими.

Разом з тим, строк позовної давності слід обчислювати з 18 жовтня 2013 року дня проведення торгів, під час яких спірна квартира вибула (могла вибути) з володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що останні повинні були усвідомлювати.

Також, станом на січень 2014 року (період подання позову у справі №487/94/14-ц) ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вже були достовірно обізнані про наявність свідоцтва про право власності на квартиру, що було видано ОСОБА_1 .

Суд врахував, що ОСОБА_3 відповідно до ст.ст. 1216, 1219 ЦК України є спадкоємицею (правонаступником) майнових прав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Дана позовна заява до суду подана лише 25 квітня 2024 року, що вказує на пропуск строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Судом першої інстанції констатовано, що представником позивача під час розгляду справи не заявлялось про поважність причин пропуску позовної давності звернення з заявою, що є предметом цього розгляду, до суду, а навпаки висловлювалась чітка позиція про відсутність факту пропущення позовної давності.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_3 через свого представника адвоката Родіонову В.Є. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та стягнути судовий збір в обох інстанціях, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що про наявність спору щодо спадкового майна позивачка дізналась в травні 2017 року, а з попереднім позовом звернулась до суду 15 листопада 2019 року, тобто в межах позовної давності. Наявність самого по собі свідоцтва, яке видано на підставі прилюдних торгів, визнаних недійсними, не може бути підставою для його законності та чинності. До того ж, суд першої інстанції не врахував, що позов є негаторним, до якого позовна давність не застосовується. Вказувала, що за обставин цієї справи належним та ефективним способом захисту може бути заявлення вимоги про витребування спірного майна від набувача. Крім того, судом першої інстанції не враховано останню позицію Верховного Суду викладену у постанові від 08 січня 2025 року у справі № 760/21831/18 (провадження № 61-151св13) про визнання договорів недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючи через свого представника, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 15 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Згідно з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, провадження № 14-356цс18, та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, провадження № 14-428цс18, від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12, провадження № 14-624цс18, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, зазначене свідчить про оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17).

У постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з яким при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 (від вказаних вище правових висновків не відступлено) викладено правовий висновок, що вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець купівлі-продажу. Питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема шляхом подання віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Разом з тим, частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17 Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого, застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 13 квітня 2022 року у справі № 750/3763/21, від 22 лютого 2023 року у справі № 206/5891/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 741/1523/20, від 27 липня 2023 року у справі №201/12927/17.

Правило частини другої статті 388 ЦК України виключає будь-яку можливість витребування власником свого майна від особи, яка придбала майно в порядку, встановленому для виконання судового рішення, а також від особи, якій таке майно згодом було відчужено. Отже, позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних (публічних) торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними.

Схожий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 344/6425/17, від 17 травня 2022 року у справі №640/14276/17, від 08 грудня 2022 року у справі № 352/1690/16-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 592/19484/18, від 01 березня 2023 року № 668/12003/15-ц.

Судом першої інстанції встановлено, 25 травня 2012 року Заводським ВДВС ММУЮ відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа виданого на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2011 року про звернення стягнення на іпотечне майно квартиру АДРЕСА_1 , яка належала батькам позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у рахунок стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» кредитної заборгованості у розмірі 101838, 80 грн.

Спірна квартира була продана на других прилюдних торгах, які відбулися 18 жовтня 2013 року.

На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №1117 від 22 жовтня 2013 року та рішення приватного нотаріуса Міхняєвої А.А. про державну реєстрацію право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за переможцем ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2014 року (справа №487/94/14-ц, провадження №22-ц/784/2202/14) відмовлено у позові ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до Заводського ВДВС ММУЮ, ТОВ «Укрспецторг групп», треті особи Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_1 , ПАТ «Кредитпромбанк», приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А.А., про визнання недійсними прилюдних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтва про право власності на майно.

Рішення апеляційного суду мотивовано зокрема тим, що боржників було належним чином повідомлено про дату, час, місце проведення торгів, а також стартову ціну реалізації майна, а саме їм були рекомендованим листом направленні письмові повідомлення щодо зазначеного, як це передбачає Тимчасове положення.

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, який ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2015 року на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України залишено без розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року (справа №487/7350/14-ц) за позовом правонаступника ПАТ «Кредитпромбанк» - ПАТ «Дельта Банк» визнані недійсними прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року № 15-0426/13(Н)-4 з продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , який складено Миколаївською філією ТОВ «Укрспецторг Групп» та визнано недійсним акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 , затверджений заступником начальника Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спеціалізованою організацією ТОВ «Укспецторг Групп» під час проведення спірних прилюдних торгів не дотримані вимоги пункту 3.11 Тимчасового положення щодо повідомлення стягувача про час, місце проведення прилюдних торгів, що є підставою для визнання таких торгів, а також спірного протоколу та акту недійсними. При цьому, ухвалюючи таке рішення, суд не встановив обставин, що можуть підтверджувати недобросовісність дій переможця торгів.

Зі змісту рішення апеляційного суду слідує, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 брали участь у справі в якості третіх осіб, які не заявляють вимог щодо предмета спору та у судовому засіданні діяли через їхнього представника ОСОБА_6 .

Отже, були обізнані про ухвалене судове рішення. Доказів про погашення кредиту, зокрема не за рахунок предмета іпотеки, матеріали справи не містять.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у справі №487/7350/14-ц рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року залишено без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування спірної квартири у відповідача за позовом ОСОБА_3 , як спадкоємиці, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки вона вибула з власності боржників - спадкодавців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з прилюдних торгів, проведених 18 жовтня 2013 року, які визнані недійсними за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року. Обраний позивачем спосіб захисту шляхом витребування квартири відповідає закону та є ефективним. При цьому заперечення відповідачки про те, що спірна квартира не може вважається спадковим майном, є помилковими.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та інших.

Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.

Отже, у разі смерті фізичної особи, обов`язки померлої особи за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця.

Водночас заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України) (постанови Верховного Суду від 20 серпня 2024 року в справі № 201/11812/23 (провадження № 61-7195св24), від 02 квітня 2025 року у справі № 295/19577/14-ц (провадження № 61-3715св24)).

Отже, спадкування не перериває та не поновлює позовної давності, спадкуванням є лише перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), тому закріплення початку перебігу позовної давності з початком обізнаності особи про порушення свого права або про особу, яка його порушила поширюється не тільки на спадкодавця, а й на їхніх правонаступників.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Позовна давність в Україні не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.

У пунктах 119, 122 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. Поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції установлено, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 22 жовтня 2013 року.

09 квітня 2015 року було вирішено спір у справі №487/7350/14-ц про визнання прилюдних торгів недійсними. Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили.

Не дивлячись на ці обставини, які були достеменно відомі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , останні, за життя, жодних вимог до відповідачки не пред`являли.

14 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Отже, з часу прийняття спадщини позивачка мала можливість знати про стан її спадкових майнових прав та реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачкою ОСОБА_1 .

Тому отримання позивачкою ухвали касаційного суду у справі №487/7350/14-ц в травні 2017 року, на думку колегії суду, цього висновку не спростовують.

Не дивлячись на це, з метою захисту свого порушеного права ОСОБА_3 вперше звернулась до суду 15 листопада 2019 року, а з цим позовом 25 квітня 2024 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахувавши вищезазначене, на думку колегії суддів, правильно застосував до спірних правовідносин наведені норми матеріального права щодо перебігу позовної давності, відповідно дійшов правильного висновку про відмову у позові, застосувавши до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, про застосування яких було заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі №760/21831/18 (провадження № 61-151св13) про визнання договорів недійсними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається (в даній справі суд відмовив у позові з підстав спливу позовної давності), а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. У справі, що переглядається, суд першої інстанції, проаналізувавши надані сторонами докази, повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, що в силу положень статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції, яким в позові відмовлено, за наслідками апеляційного перегляду залишено без змін, судові витрати у справі покладаються на позивача, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат апеляційним судом.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв її представник адвокат Родіонова Вікторія Євгенівна, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2025 року.