Справа № 351/2748/23
Провадження № 22-ц/4808/1273/25
Головуючий у 1 інстанції КАЛИНОВСЬКИЙ М. .
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря Кузнєцова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лаєвської Марине Леніківни на рішення Снятинського районного суду від 27 червня 2025 року, ухвалене в складі судді Калиновського М.М. в м. Снятині, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Снятинська міська рада Коломийського району Івано-Франківської області, про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Снятинська міська рада Коломийського району Івано-Франківської області, в якому просив зобов`язати відповідача демонтувати частину бетонного фундаменту самовільно встановленого паркану між суміжними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що перешкоджає руху води згідно з рельєфом місцевості.

Позов мотивовано тим, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок позивача з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , межує із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , що перебуває у користуванні відповідача.

Відповідач встановив паркан із бетонним фундаментом та металево-профільною євробляхою, який служить межовим знаком між двома земельними ділянками. Бетонний фундамент частково перешкоджає руху води згідно рельєфу місцевості, внаслідок чого під час опадів земельна ділянка позивача підтоплюється.

Вказував, що з метою врегулювання спору неодноразово звертався до Снятинської міської ради з письмовими заявами, усно - до Коломийської районної державної адміністрації. Однак, конфлікт так і не був вирішений.

Згідно акту проведення виїзної перевірки Снятинської міської ради від 12.09.2023 земельна ділянка позивача не знаходиться під нахилом, з однієї із сусідніх сторін розташований пагорб, а з другої межовим знаком служить паркан з бетонним фундаментом сусіда ОСОБА_2 . Вказаний паркан частково перешкоджає руху води згідно з рельєфом місцевості. Снятинською міською радою зроблено висновок, що вирішення цієї проблеми можливе шляхом демонтажу однієї із частин паркану лише за згодою ОСОБА_2 або ж за рішенням суду.

Однак відповідач згоду на вирішення цього питання не надав.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 жодних дозволів на встановлення паркану з фундаментом не отримував, при встановленні такого спричинив негативні наслідки у вигляді підтоплення суміжної земельної ділянки. Такими діями відповідача порушено права позивача як власника суміжної земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Снятинського районного суду від 27 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Снятинська міська рада Коломийського району Івано-Франківської області, про зобов`язання вчинити певні дії.

На вказане рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Лаєвська М.Л. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи.

Вказує, що висновки суду першої інстанції зводяться до того, що сторони самі можуть вирішити спір з дотриманням правил добросусідства. Однак, позивач звернувся за судовим захистом саме через порушення відповідачем правил добросусідства, що триває декілька років, а тому вказівка в рішенні суду про можливість сторін врегулювати спірні правовідносини фактично відмова у судовому захисті, за яким позивач звернувся до суду. На думку скаржника, суд першої інстанції не намагався з`ясувати чи здатний відповідач зі свого боку здійснювати якісь дії щодо спільного з позивачем замовлення, розробки та погодження проектної документації, приймати участь у витратах, які будуть супроводжувати процес організації відведення води, та подальші будівельні роботи.

Стверджує, що під час судового розгляду документально доведено та не спростовано відповідачем, що земельна ділянка позивача постійно підтоплюється через наявність бетонного фундаменту встановленого відповідачем паркану, оскільки такий зупиняє сталий рух поверхневих та ґрунтових вод далі до яру. Шкідливі наслідки, що спричиняє бетонний фундамент паркану відповідача, відображені у фототаблиці до Висновку експерта №3/25-29 від 31.01.2025 та на відеозаписі, який долучений до матеріалів справи. Наведене може призвести до утворення тріщин у стінах будівлі позивача, усадки будинку, деформації фундаментів внаслідок замерзання і нерівномірного відтавання ґрунтових вод. За таких обставин відсутні сумніви, що наявність бетонного фундаменту паркану, встановленого відповідачем, грубо порушує права позивача на безпечне користування земельною ділянкою та розташованими на ній будівлями та спорудами.

Звертає увагу апеляційного суду, що експертом визначено, яка саме частина має бути демонтована - «частина фундаменту із залишенням частини фундаменту під металевими стійками», тобто весь фундамент за виключенням тих частин, що перебувають під металевими стійками паркану. Тому вважає, що твердження суду про те, що невідомо, яка частина фундаменту є причиною підтоплення земельної ділянки позивача, та яка частина має бути демонтована, викликає сумніви в належному дослідженні та оцінці судом першої інстанції поданих позивачем доказів. До того ж, що у разі виникнення питань під час виконання рішення суду державний виконавець або сторона виконавчого провадження має право звернутися до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення.

Зазначає, що копія висновку експерта направлялася до суду з одночасним направленням учасникам у справі, однак до закінчення судового розгляду справи ні відповідач, що користувався правової допомогою, ні третя особа не надали заперечень щодо такого висновку, не заявляли клопотання про виклик та допит експерта, у разі наявності сумнівів чи нез`ясованих питань. Також, після отримання висновку відповідач не зазначив, яким чином демонтаж частини фундаменту паркану порушує його права, тільки висловив заперечення, жодним чином їх не пояснивши. Крім того, після отримання висновку експерта відповідач не висловив готовність вчиняти узгоджені з позивачем дії для влаштування спільної з сусідніми домоволодіннями дренажної системи, нести для цього спільні витрати для погодження проектної документації.

Вважає, що процесуальна поведінка відповідача свідчить про категоричне небажання дотримуватись правил добросусідства. Тому висновок суду про те, що сторони здатні врегулювати спірне питання шляхом влаштування спільної дренажної системи, що потребує замовлення, розробки та погодження проектної документації, виглядає як формальний підхід до розгляду справи та невирішення спору по суті.

Щодо зазначеного судом про те, що знесення будівництва є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, наголошує, що у позовних вимогах не йдеться про знесення паркану, а лише про демонтаж частини його фундаменту, що не потягне його знесення чи руйнування.

Також не погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що стороною позивача не спростовано заперечення представника відповідача, що спірний фундамент знаходиться не на межі земельних ділянок між сторонами, а на землі відповідача. Вказує, що твердження про те, що паркан розташований на землі ОСОБА_2 прозвучало лише в дебатах, а тому сторона позивача була позбавлена можливості належним чином процесуально відреагувати на це, відповідач протягом майже двох років судового розгляду справи не надав жодного доказу на підтвердження усних заперечень його представника, не надав доказів належності йому на праві власності або на праві користування земельної ділянки, тому невідомо, на якій саме землі розташований паркан, чи це земля приватної, чи комунальної власності. Вказані обставини не були предметом дослідження під час судового розгляду справи. Також вказує, що навіть якщо паркан встановлений на землі відповідача, позивач відповідно до ч. 1 ст. 103, ст. 104 ЗК України, 319 ЦК України має право вимагати усунути перешкоди у користуванні своєю власністю.

Зазначає, що на час подання апеляційної скарги позивачем сплачено судові витрати у розмірі 7000 грн. за надання професійної правничої допомоги, гонорар визначений у фіксованому розмірі.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду апелянт та його представник не заявилися. Представник апелянта адвокат Лаєвська М.Л. подала заяву про розгляд справи в їх відсутності, апеляційну скаргу підтримує.

Представник відповідача адвокат Петричка О.Є. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції заперечив щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, зважаючи на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 на праві на підставі Свідоцтва про право власності від 02.06.2010 належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією інформаційної довідки №352801039 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.11.2023 (а.с. 8-9). А на підставі рішення про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність від 12.10.2017 земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1624 га, про що свідчить копія Витягу з Державного реєстру речових прав №405130964 від 25.11.2024 (а.с. 130).

Суміжна земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_2 .

Згідно наданої відповіді Снятинської міської ради від 25.07.2023 при проведенні обстеження суміжних господарств комісією встановлено, що ОСОБА_2 встановив металеву огорожу на земельній ділянці, яка перебуває в його користуванні для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не порушивши межі приватизованої земельної ОСОБА_1 . Комісією неодноразово надавалися рекомендації громадянам щодо дотримання правил добросусідства. Щодо облаштування місця для стічних вод по земельній ділянці, яка перебуває у користуванні ОСОБА_2 , то згідно ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, в тому числі на право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку. Статтею 100 Земельного кодексу України визначено порядок встановлення земельного сервітуту, а саме: сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут); земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки (а.с. 10).

Листом від 07.09.2023 Снятинською міською радою рекомендовано ОСОБА_1 за захистом своїх порушених прав звернутися до суду (а.с. 11).

З відповіді Снятинської міської ради від 13.09.2023 на адвокатський запит №П-28 від 28.08.2023 щодо здійснення комісійного обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , вбачається, що в ході виїзного обстеження встановлено, що ця земельна ділянка не знаходиться під нахилом. З однієї сусідньої сторони розташований пагорб, а з іншої вона межує земельною ділянкою в користуванні ОСОБА_2 , межовим знаком служить паркан з бетонним фундаментом та метало-профільною бляхою. Вказаний паркан частково перешкоджає руху води згідно рельєфу місцевості. ОСОБА_1 надавались рекомендації щодо проведення водовідвідного рову з подвір`я до центральної стічної канави. Що ж до варіанту вирішення цієї проблеми шляхом демонтування однієї з частин паркана, то таке можливе лише за згодою ОСОБА_2 . До відповіді долучено акт проведення виїзної перевірки (а.с. 12, 13).

Із відповіді Снятинської міської ради від 14.07.2021, наданої ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , щодо звернення про викачування ОСОБА_1 води з криниці на подвір`я ОСОБА_3 , встановлено, що майстром по благоустрою Снятинської міської ради М. Гуцуляк було складено протокол про адміністративне правопорушення від 30.06.2021 №б/н на ОСОБА_1 , що проживає в АДРЕСА_1 , щодо встановленого факту викачування води за вказаною адресою. Зобов`язано ОСОБА_1 організувати водовідведення стічних вод шляхом встановлення дренажної системи та дотримуватися правил добросусідства (а.с. 49).

Висновком експерта від 31.01.2025 №3/25-29 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що бетонний фундамент паркану, встановлений на межі земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , є перешкодою для вільного стікання опадів та причиною підтоплення земельної ділянки АДРЕСА_3 необхідно демонтувати частину фундаменту паркану, залишити частини фундаменту під металевими стійками паркану. Будівельно-технічне вирішення проблеми підтоплення земельної ділянки №23 можливе шляхом влаштування спільної з сусідніми домоволодіннями дренажної системи. Для цього необхідна розробка та погодження проектної документації (а.с. 120-131).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що сторони мають можливість впорядкувати спірні відносини шляхом влаштування дренажної системи з дотриманням правил добросусідства. Крім того, позивачем не вказано, яка саме частина бетонного фундаменту паркану є перешкодою для стікання води, який розмір даного фундаменту слід демонтувати. Знесення будівництва є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Також, стороною позивача не спростовано заперечення представника відповідача, що спірний фундамент знаходиться не на межі земельних ділянок між сторонами, а на землі відповідача. Не надано доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача були порушені права позивача, а також, що побудована відповідачем господарська споруда споруджена з порушенням, і що саме відповідач порушив його права та охоронювані законом інтереси.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч.ч. 1-5 ст. 319 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, серед іншого, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України зміст добросусідства полягає в тму, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (ст. 104 ЗК України).

Частинами 1, 2 ст. 106 ЗК України передбачено, що спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній.

У випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди (ст. 108 ЗК України).

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право людини на приватне і сімейне життя, житло і кореспонденції. У випадку, коли особа серйозно стурбована незручностями, спричиненими іншими особами (зокрема поведінка сусідів), може виникнути питання щодо порушення статті 8 Конвенції. Серйозне порушення може призвести до порушення права людини на повагу до житла, якщо це заважає користуватися комфортом свого житла. З метою оцінки факту порушення права особи на повагу до житла потрібно визначити, чи досягли незручності того мінімального рівня, необхідного для встановлення втручання у права особи на повагу до житла та приватного життя. Необхідно враховувати всі обставини справи, зокрема інтенсивність та тривалість незручностей, їх фізичні чи психічні наслідки.

Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №149/736/20, від 20 березня 2024 року у справі №343/1820/22.

Наданими доказами по справі дійсно встановлено факт межування земельної ділянки позивача із земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_2 , спорудження відповідачем спірного паркану та періодичного підтоплення земельної ділянки позивача.

Однак, твердження позивача про те, що такий паркан зведено позивачем на межі між їхніми земельними ділянками, та безпідставне, на думку апелянта, зазначення судом першої інстанції, що спірний фундамент знаходиться не на межі земельних ділянок між сторонами, а на землі відповідача, спростовуються матеріалам справи. Так, згідно наданої відповіді Снятинської міської ради від 25.07.2023 при проведенні комісійного обстеження суміжних господарств встановлено, що ОСОБА_2 встановив металеву огорожу на земельній ділянці, яка перебуває в його користуванні для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не порушивши межі приватизованої земельної ОСОБА_1 (а.с. 10).

Також Снятинською міською радою за результатами неодноразового комісійного обстеження земельних ділянок сторін надавалися рекомендації позивачу щодо можливості встановлення земельних сервітутів, в тому числі на право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку, проведення водовідвідного рову з подвір`я до центральної стічної канави, встановлення дренажної системи.

У Висновку експерта від 31.01.2025 №3/25-29 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи теж вказано про можливість будівельно-технічного вирішення проблеми підтоплення земельної ділянки АДРЕСА_1 шляхом влаштування спільної з сусідніми домоволодіннями дренажної системи.

Більше того, встановлено, що у 2021 році, ще до вказаного спору з приводу спорудження паркану, ОСОБА_1 уже було притягнуто до адмінвідповідальності за викачування води зі своєї криниці на подвір`я Гавенчуків, і його було зобов`язано організувати водовідведення стічних вод шляхом встановлення дренажної системи та дотримуватися правил добросусідства (а.с. 49), що, вочевидь, ним не виконано.

Відтак, позивачем не доведено, що єдиним способом вирішення проблеми підтоплення його земельної ділянки є знесення фундаменту паркану на земельній ділянці відповідача, як і не конкретизовано вимоги щодо такого знесення.

Так, експертом у Висновку від 31.01.2025 №3/25-29 як один із варіантів для усунення причини підтоплення земельної ділянки №23 зазначено «демонтувати частину фундаменту паркану, залишити частини фундаменту під металевими стійками паркану».

В той час як в позовній заяві позивач стверджував про необхідність демонтувати частину бетонного фундаменту паркану довжиною не більше метра. А в прохальній частині позову просив просто зобов`язати відповідача демонтувати частину бетонного фундаменту самовільно встановленого паркану між суміжними земельними ділянками.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Зважаючи на встановлені судом обставини, надану оцінку доказам, з урахуванням балансу прав та інтересів сторін спору, колегією суддів не встановлено підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду, а фактично зводяться до незгоди з таким.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лаєвської Марине Леніківни слід залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 27 червня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лаєвської Марине Леніківни залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду від 27 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.