Справа № 372/2420/25
Провадження № 2-1451/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Рабчуна Р.О.,

при секретарі судового засідання Редька Н.Н.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Ігнатенка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Обухів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації та моральної шкоди, в якому просила Визнати незаконним та скасувати накази Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» №19 та №20 від 02.04.2025 року

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 01.02.1999 року працювала на посаді головного бухгалтера Обухівського медучилища. За час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, зауважень зі сторони керівництва не отримувала.

03 грудня 2024 року їй було проголошено наказ № 180 про її звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з систематичним невиконання правил внутрішнього трудового розпорядку. ОСОБА_1 зазначила, що ніяких порушень не вчиняла, пояснень від неї не отримували, що свідчить про незаконність даного наказу. На день винесення оскаржуваного наказу відсутні будь-які докази невиконання ОСОБА_1 трудових обов`язків.

31 березня рішенням Обухівського районного суду Київської області в цивільній справі № 372/36/25 наказ № 180 було скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» з 02 грудня 2024 року.

В середині квітня 2025 року позивачу надійшов наказ № 19 про поновлення її на роботі і наказ № 20 про її звільнення.Відповідач проігнорував рішення суду та не допустив позивача до роботи, натомість видав накази № 19 і № 20. Жодних порушень трудової дисципліни позивачка не вчиняла, пояснень від неї не вимагали, підстав для стягнення не було. Тому позивачка була вимушена звернутись до суду.

16.05.2025 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

05.06.2025 року на адресу суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Зазначив, що 02.04.2025 року на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області було винесено наказ № 19 про поновлення ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж», рішення від 31.03.2025 року було виконано в добровільному порядку. 02.04.2025 року КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» в особі в.о. директора Анатолія СЯБРЕНКО було винесено наказ про звільнення головного бухгалтера Чорної К.Б. у зв`язку з втратою довіри на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП на підставі акту службового розслідування причин невчасної виплати стипендій та результатів перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» за період 01.01.2022 року по 31.12.2023 року, яка проведена Київською обласною радою VIII скликання. Крім того, в.о. директора було подано заяву до правоохоронних органів для проведення відповідного розслідування у зв`язку з виявленням ряду порушень, пов`язаних з використанням коштів закладу.

30.06.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зазначив, що відповідач безпідставно інкримінує позивачу порушення, які нею не вчинялися. Нарахування стипендії та витрати коледжу здійснювалися у встановлені строки й у межах планових коштів, закупівлі проводилися на конкретні роботи, перевитрат та штрафів не було, а навіть частина коштів була повернена державі на користь ЗСУ. Списання пального та преміювання працівників відбувалося відповідно до чинних порядків, а необґрунтовані дії відповідача щодо виплат свідчать про його самовільне втручання. Одноразова допомога дітям-сиротам нараховувалася відповідно до закону, а випускники, на яких посилається відповідач, не надали підтвердження працевлаштування. При звільненні позивача, в.о. директора викликав поліцію, опечатав кабінет та не дозволив передати документацію належним чином, надаючи суду недостовірну інформацію. Всі ці дії свідчать про зловживання повноваженнями, протиправність наказів відповідача та неправомірність його рішень. Тому просив позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача щодо позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві.

Суд, заслухавши учасників процесу, свідка, дослідивши письмові докази, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 43 Конституції України у відповідності зі ст. 23 Загальної декларації прав людини визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст. 43, 44, 45, 46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п. 6 частини першої ст. 90 Конституції України).

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Основним законом, який закріплює право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України.

Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України встановлено, що «Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин».

Судом встановлено, що 01 лютого 1999 року ОСОБА_1 зарахована на посаду головного бухгалтера Обухівського медучилища, що підтверджується копією трудової книжки.

01 вересня 2023 року затверджені функціональні обов`язки ОСОБА_1 , як головного бухгалтера.

У позовній заяві позивачка зазначила, що до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, зауважень зі сторони керівництва не отримувала.

03 грудня 20024 року ОСОБА_1 проголошено наказ № 180-к про звільнення за п. 3 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з систематичним невиконання правил внутрішнього трудового розпорядку.

Як вбачається із копії наказу № 180-к підставами для звільнення ОСОБА_1 стали доповідна записка від 18.11.2024 року № 382; доповідна записка від 26.11.2024 року № 395; заява від 28.11.2024 року.

У вказаному наказі зазначається, що ОСОБА_1 систематично словесно ображає працівників КЗ КОР «Обухівський медичний коледж» чим порушує абз. 5 пп. 8.2.1 п.8.2. Правил внутрішнього розпорядку КЗ КОР «Обухівський медичний коледж», а саме: проявляє неповагу до колег по роботі та не сприяє створенню нормального психологічного мікроклімату у колективі, своїми висловлюваннями принижує честь та гідність колег.

Наказом № 120 від 03.12.2024 року у зв`язку із порушенням трудової дисципліни, керуючись ст.ст. 147-152 КЗпП України та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, в.о.директора А.Сябренко оголосив ОСОБА_1 , головному бухгалтеру КЗ КОР «Обухівський медичний коледж», догану за порушення трудової дисципліни.

Рішенням Обухівського районного суду від 31.03.2025 року Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний коледж» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації та моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» № 180 від 03 грудня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» з 02 грудня 2024 року.

Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.07.2025 року.

В подальшому, наказом КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» від 02.04.2025 року № 19 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного бухгалтера КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж».

Однак, у той же день, наказом КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» від 02.04.2025 року № 20 позивачку було звільнено з посади головного бухгалтера КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» у зв`язку з втратою довіри відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України.

Наказ про звільнення мотивовано тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді головного бухгалтера КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» здійснила порушення строку виплати стипендій студентам, чим порушила п. 1, п. 2, п. 3 Функціональних обов`язків головного бухгалтера та п. 1, п. 2, п. 3, п. 4, п. 34 Посадової інструкції головного бухгалтера КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж», ч. 7 ст. 8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Даний факт підтверджується Актом службового розслідування причин невчасної виплати стипендій. Окрім того, встановлено нецільове використання коштів головним бухгалтером КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж», що підтверджується результатами перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» за період з 01.01.2022 року по 31.12.2023 року, яка проведена Київською обласною радою VIII скликання. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді головного бухгалтера (З КОР «Обухівський медичний фаховий коледж», допустила порушення, пов`язані з використання грошових коштів, будучи особою відповідальною за дану сферу роботи закладу, наявні підстави для трати довіри до неї з боку керівництва закладу.

Вирішуючи даний трудовий спір, суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 19 від 02 квітня 2025 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Як вбачається з рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.03.2025 року (справа № 372/36/25), позивача слід було повити на роботі з 02.12.2024 року.

Рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, а також фізичними та юридичними особами.

Водночас фактично поновлення позивача відбулося лише 02.04.2025 року відповідно до наказу № 19, а тому цей наказ підлягає скасуванню оскільки він суперечить рішенню Обухівського районного суду Київської області від 31.03.2025 року (справа № 372/36/25).

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 20 від 02 квітня 2025 «Про звільнення головного бухгалтера ОСОБА_1 ».

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 573/546/19 (провадження № 61-16215св19) вказано, що: «право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Верховний Суд зазначає, що звільнення з підстав втрати довір`я (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Отже, підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довір`я є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак власник у разі спору зобов`язаний довести і факт порушення, і вину працівника».

У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, зроблено висновок, що: «для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т. ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Висновків по суті про те, що до основного кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, відносяться особи, які одержують їх під звіт; особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до вказаного кола працівників і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов і суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг у справах №№6-5499св10, 6-4403св12, 6-25870св12, 6-38248св12.

Оцінюючи посадову інструкцію головного бухгалтера ОСОБА_1 (а.с. 44-45), суд приходить до висновку, що трудові функції ОСОБА_1 пов`язані з обліком та веденням звітності.

Безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т. ін.) посадовою інструкцією головного бухгалтера Чорної К.Б. не передбачено.

З вказаного слідує, що головний бухгалтер ОСОБА_1 не відносяться до вказаного кола працівників і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі №359/3683/18 (провадження № 61-7840св19) зазначено, що: «звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 543/690/16-ц (провадження № 61-23037св18), зазначено, що:

«задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за своєю посадою не може вважатись особою, яка безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, та не входить до кола осіб, яких може бути звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, а відповідач не довів належними доказами неправомірних дій позивача, які б призвели до втрати до неї довір`я. Суди встановили, що[…]04 травня 2005 року позивача прийнято на роботу в КП «Оржиця-водоканал» на посаду головного бухгалтера. Відповідно до наказу директора КП «Оржиця-водоканал» від 08 липня 2016 року №24 головний бухгалтер ОСОБА_1 вчинила умисні протиправні дії, зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями, які дають власнику підстави для втрати до неї довір`я, внаслідок недбалого ставлення до виконання посадових обов`язків, а саме: відсутній журнал реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів, виправлення в касових ордерах, несвоєчасне оприбуткування готівкових коштів, нарахування та донарахування заробітної плати працівникам підприємства без наказу начальника та з вини головного бухгалтера на підприємстві виявлено порушення ведення бухгалтерського обліку, дотримання фінансової дисципліни, що підтверджується службовою перевіркою та аудиторським звітом про результати перевірки дотримання бухгалтерського та податкового законодавства, складеним 04 липня 2016 року.

Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.

Верховний Суд зауважує, що звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе лише спеціально визначеного кола працівників - працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності».

Отже, зі змісту посадової інструкції головного бухгалтера КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» вбачається, що обов`язки ОСОБА_1 обмежуються веденням бухгалтерського обліку, контролем за виконанням зобов`язань, наявністю та рухом майна, використанням матеріальних і фінансових ресурсів, формуванням достовірної фінансової інформації та забезпеченням відображення всіх фінансово-господарських операцій. При цьому її посадові обов`язки не передбачають безпосереднього обслуговування грошових або товарних цінностей, приймання, зберігання, транспортування чи розподілу матеріальних цінностей, тобто вона не належить до спеціально визначеного кола працівників, звільнення яких може бути обґрунтоване підставою втрати довіри, а тому, звільнення ОСОБА_1 з мотиву втрати довіри є необґрунтованим та не відповідає вимогам трудового законодавства.

Відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, який одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд висновує, що звільнення позивача з посади головного бухгалтера КЗ КОР «Обухівський медичний фаховий коледж» на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України є незаконним тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі слід задовольнити.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов переконання про порушення відповідачем трудового законодавства при винесенні наказу про звільнення ОСОБА_1 , а тому такий наказ слід визнати незаконним та скасувати, поновивши незаконно звільнену позивачку на посаді головного бухгалтера Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» з 02 грудня 2024 року.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж», відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України слід допустити до негайного виконання.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється, якщо працівник не мав заробітку не з вини працівника, виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2025 року у справі № 761/3896/23 (провадження № 61-7795св24) зазначено, що: «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу(за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу (див. постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 06 червня 2024 року в справі № 367/569/23, від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23 (провадження № 61-4703св24) зазначено, що: «суд першої інстанції у резолютивній частині рішення не визначив, що середній заробіток та відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів».

Оскільки звільнення позивачки з займаної посади є незаконним, то вона має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачка просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 грудня 2024 по день подачі позовної заяви 06 травня 2025 у розмірі 211688 грн. 97 коп.

Однак, виходячи із розміру середньоденного заробітку позивача, яку суд вирахував відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, слід стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 142 977 грн. 27 коп., з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Так, середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих за попередні повні два місяці роботи, які передували звільненню, а саме, - жовтень та листопад 2024 року, що складає 16820,86 грн. = (жовтень 20172,56 грн.) + 13469,15 грн. (листопад 2024 року): 2.

З вказаного слідує, що середньоденна зарплата склала 764 грн. 58 коп. = (16820,66 грн.: 22 (робочих дні в місяць).

Враховуючи середню заробітну плату стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі грн. 142 977 грн. 27 коп. = (764,58 грн. х 187 днів (з 03 грудня 2024 року по 06 травня 2025 року).

Інші наведені представником відповідача доводи не спростовують ключових висновків суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Що стосується позовних вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до такого висновку.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, роботодавець повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тому враховуючи вищевикладене, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе стягнути з відповідача моральну шкоду на користь ОСОБА_1 в розмірі 1000,00 грн.

За встановлених обставин та враховуючи те, що у позивача відсутні інші можливості захистити своє порушене право, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо стягнення судового збору.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 79, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 430 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунального закладу Київської обласної ради «Обухівський медичний фаховий коледж» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» № 19 від 02 квітня 2025 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» № 20 від 02 квітня 2025 року «Про звільнення головного бухгалтера ОСОБА_1 »

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 142 977 грн. 27 коп., з обов`язковими платежами.

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» на користь ОСОБА_1 1000 грн., як відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної Ради «Обухівський медичний фаховий коледж» на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21 жовтня 2025 року.

Суддя Р.О. Рабчун