УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 755/17440/24

провадження № 61-11964ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» (далі - ТОВ «Євро - Реконструкція») задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро - Реконструкція» заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії в сумі 23 741,69 грн; інфляційну складову боргу в сумі 3 840,74 грн, 3 % річних в сумі 1 129,61 грн, а всього 28 712,04 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 17 червня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначив, що звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з підстав несплати судового збору в розмірі 2 205,60 грн. Роз`яснено заявнику, що він не є позивачем у вказаній справі, а має процесуальний статус відповідача, який просить повністю переглянути відповідне судове рішення в апеляційному порядку, то підстави, на які він посилається щодо наявності пільг при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відсутні, а відтак йому необхідно сплатити судовий збір.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 18 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, недоліки апеляційної скарги не усунуто.Судом апеляційної інстанції встановлено, що позов ТОВ «Євро-Реконструкція» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги не стосується захисту прав споживача, а ОСОБА_1 не є позивачем у цій справі. За таких обставин ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками розгляду саме позову ТОВ «Євро-Реконструкція» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

ОСОБА_1 22 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року. Посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для відкриття провадження.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року в справі № 524/11220/21 (провадження № 61-6716св23)).У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Апеляційний суд встановив, що: ухвалою від 18 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з підстав несплати судового збору в розмірі 2 205,60 грн. Роз`яснено заявнику, що він не є позивачем у вказаній справі, а має процесуальний статус відповідача, який просить повністю переглянути відповідне судове рішення в апеляційному порядку, то підстави, на які він посилається щодо наявності пільг при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відсутні, а відтак йому необхідно сплатити судовий збір, 14 серпня 2025 року до суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій відповідач висловлює свою незгоду із висновками апеляційного суду щодо відсутності підстав для звільнення його від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та просить в разі відмови такому у звільнення невідкладно повернути йому апеляційну скаргу, отже у встановлений судом строк судовий збір за подання апеляційної скарги не сплачено.

За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги.

Аргумент касаційної скарги про те, що відповідач мав бути звільнений апеляційний судом на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» необґрунтований з таких підстав.

Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) зазначено, що

«у ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. За основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору. У постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-185цс17 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-916цс17 висловлена правова позиція про те, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема апеляційної скарги. Відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (ст. 22 «Про захист прав споживачів», ст. 1 ЦПК України у редакції на час постановлення оскарженої ухвали, ст. 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом)».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Крім того, ОСОБА_1 у клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, просить про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи після вирішення судом питання про відкриття провадження та витребування матеріалів справи. Тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат