Єдиний унікальний номер судової справи: 473/2967/25
Номер провадження 22-ц/812/1901/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Шурмою Є.М.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах

адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Булкат М.С., в приміщенні того ж суду по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт,

в с т а н о в и л а:

У червні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діяв адвокат Лукіянчин І.П. звернулася до суду з скаргою на бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - відділ ДВС) та зобов`язання зняти арешт.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2008 року з неї солідарно на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль» стягнуто заборгованість у розмірі 31 354,24 грн.

05 листопада 2008 року головним державним виконавцем Кирко А.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 9876249.

Для забезпечення виконання рішення суду, 12 листопада 2008 року головним державним виконавцем винесено постанову про арешт її майна як боржника та оголошено заборону його відчуження АА №137554.

25 травня 2009 року головним державним виконавцем було винесено постанову про завершення виконавчого провадження та повернуто виконавчий лист стягувачу, станом на 04 червня 2025 року виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 повторно для виконання не пред`являлися.

Між тим, арешт на нерухоме майно, при поверненні виконавчого документа стягувачу, накладений державним виконавцем не знято.

На її звернення, 29 травня 2025 року до відділу ДВС, отримала відповідь про відсутність підстав для зняття арешту, а тому відмовив у знятті арешту.

Посилаючись на те, що така бездіяльність Першого відділу ДВС є неправомірною, заявниця просила суд визнати незаконною бездіяльність Першого відділу ДВС щодо незнання арешту з нерухомого майна, накладеного у виконавчому провадженні №9876249 та зобов`язати Перший відділ ДВС вчинити дії щодо зняття арешту накладеного на все належне їй майно по виконавчому провадженню №9876249 в межах виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2008 року.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивована тим, що рішення Вознесенського міськрайонного суду у справі № 2-1245/2008 року не виконано, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не сплачено. Відтак заявниця не довела обов`язку державного виконавця щодо зняття арешту з її майна при поверненні виконавчого документа стягувачу. Таким чином, підстави для задоволення скарги про визнання протиправною бездіяльності начальника відділу державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна при поверненні виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 9876249 відсутні. Скаржницею не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт повного або часткового погашення заборгованості за виконавчим листом. Також у матеріалах справи відсутні будь-які інші документи, що могли б свідчити про виконання боржницею зобов`язання, зокрема у добровільному порядку.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Лукіянчин І.П.подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що виконавчий лист на підставі якого було відкрито виконавче провадження №9876249 про стягнення з ОСОБА_1 солідарно на користь Ват «Райффайзен банк Аваль» боргу, 25 травня 2009 року було повернуто стягувачу та повторно в строк до 25 травня 2010 року не пред`являвся. Зазначає, оскільки зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися ще до набрання чинності Законом №1404-VIII,очевидний є факт. Що збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржниці ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання учасники справи не з`явився, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника АТ «Райффайзен Банк» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 липня 2008 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Миколаївської обласної дирекції стягнуто 31 014, 10 грн, 310,14 грн судового збору та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

27 серпня 2008 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області видано виконавчий лист по справі № 2-1245 про стягнення з ОСОБА_1 (солідарно) на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль» боргу в сумі 31 354,24 грн.

05 листопада 2008 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції Кирко А.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №9876249 та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження АА №137554 від 12 листопада 2008 року.

25 травня 2009 року головним державним виконавцем Кирко А.Г. виконавче провадження завершено на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 1999 року та повернуто стягувачу виконавчий лист.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що 17 грудня 2008 року зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна, номер запису про обтяження: 8301922, підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА №137554 державного виконавця Відділу ДВС Вознесенського МРУЮ юстиції Кирко А.Г.

29 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) щодо зняття арешту з її нерухомого майна.

Згідно відповіді начальника Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 03 червня 2025 року №47942 станом на 02 червня 2025 року виконавчі документи стосовно боржника ОСОБА_1 не надходили та не перебувають на виконані у відділі ДВС. Крім того зазначено про відсутність підстав для зняття арешту та необхідність звернутися до суду.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення скарги, оскільки не надано доказів про виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2008 року та доказів, які б підтверджували факт повного або часткового погашення заборгованості за виконавчим листом.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У відповідності до пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

У відповідності до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року).

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

У пункті 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і у подальшому у частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).

У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: - у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Законодавець передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 виснувала, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону №1404-УІІІ).

Як встановлено, що 25 травня 2009 року головним державним виконавцем Кирко А.Г. виконавче провадження завершено на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 1999 року та повернуто стягувачу виконавчий лист.

29 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) щодо зняття арешту з її нерухомого майна.

Згідно відповіді начальника Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 03 червня 2025 року №47942 станом на 02 червня 2025 року виконавчі документи стосовно боржника ОСОБА_1 не надходили та не перебувають на виконані у відділі ДВС. Крім того зазначено про відсутність підстав для зняття арешту та необхідність звернутися до суду.

Разом із тим нормою пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Отже, наведене свідчить про те, що невжиття начальником Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) заходів щодо зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № 9876249, є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право заявника підлягає захисту.

Зі скаргою на бездіяльність Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Літвіненко О.В. звернулася до суду 09 червня 2025 року, тобто у визначений пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України строк.

На зазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для за доволення скарги.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1, 3. ч.1 ст. 376 України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги, яким визнати незаконною бездіяльність Першого відділу ДВС щодо не знятяі арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в рамках виконавчого провадження №9876249 та зобов`язати Перший відділ ДВС зняти арешт та заборону на відчуження з усього майна ОСОБА_1 , який накладений у виконавчому провадженні №9876249 постановою від 12 листопада 2008 року державного виконавця відділу ДВС Вознесенського МРУЮ Кирко А.Г., номер запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 8301922.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем - задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт - задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в рамках виконавчого провадження №9876249.

Зобов`язати Перший відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт та заборону на відчуження з нерухомого майна ОСОБА_1 , який накладений у виконавчому провадженні №9876249 постановою від 12 листопада 2008 року державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції Кирко А.Г., номер запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 8301922.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.