ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року місто Чернівці справа №727/11505/23

провадження №22-ц/822/848/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Бугай В.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Релігійна організація «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» про визнання договору недійсним, головуючий в суді першої інстанції суддя Яківчик І.В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» про визнання договору недійсним.

Посилався на те, що 23 липня 2009 року було укладено Договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за №2378, за яким було подаровано належну позивачу 1/2 частини житлового будинку із залом для релігійних зібрань, що знаходиться в АДРЕСА_1 та Договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №2380, за яким було подаровано належну йому 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0398 на користь релігійної організації Церква Христова в м.Чернівці (в даний час назва церкви Релігійна організація «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці»), однак дані правочини було вчинено внаслідок помилки, тому позивач вважає, що договори дарування підлягають визнанню недійсними у судовому порядку.

Про існування договорів дарування він дізнався з матеріалів цивільної справи про оскарження дій з незаконного зняття з реєстрації місця проживання його та його малолітньої дитини.

З 2000 року він був проповідником цієї церкви та завжди існувало два житлові будинки, один житловий будинок із залом для релігійних зібрань на першому поверсі та з житловими кімнатами, ванною та туалетами на другому поверсі, а другий його власне житло. Він особисто займався будівництвом двох будинків та з 2008 року (з моменту здачі в експлуатацію) проживав там.

Посилався на те, що він не усвідомлював, що були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки. Його обманули і він помилявся щодо самої природи договору дарування житлового будинку та вважав, що він дарує саме житловий будинок з залом для релігійних зібрань, а не будинок в якому він проживає з сім`єю.

Наявність обману при укладенні договорів дарування житлового будинку ОСОБА_1 пояснює тим, що йому представляли необхідність укладення правочину договору користування (оренди) залою, розміщеній в житловому будинку, або пожертви, натомість фактично під впливом обману та помилки його змусили підписати договори дарування, оскільки це було нібито більш законно.

Дарувальниками по спірному договору дарування житлового будинку були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і саме ОСОБА_2 займався підготовкою документів та оформленням договору дарування та пояснював позивачу, що він дарує виключно житловий будинок з залом для релігійних зібрань літ. "А", а землю потрібно подарувати, бо інакше не можливо оформити договір дарування зали для релігійних зібрань.

До закінчення підготовчого судового засідання позивач подав уточнений позов, змінивши підстави позову та зазначив, що договори дарування були укладені виключно з підстав помилки, оскільки він помилявся щодо природи договору дарування житлового будинку та вважав, що він дарує саме житловий будинок із залом для релігійних зібрань, оскільки як вбачається із копії поповерхового плану житловий будинок складається з двох окремих житлових будинків літ. «А» та літ «Б». Один житловий будинок (літ. «А») це зал для релігійних зібрань, а інший житловий будинок літ. Б є житловим будинком, в якому ОСОБА_1 проживає і проживав із сім`єю на момент укладення договору дарування.

Просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 23 липня 2009 року №2378, посвідчений приватним нотаріусом Коржан В.Д. в частині передачі частини житлового будинку із залом для релігійних зібрань, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №68741177 від 04 серпня 2023 року, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 23 липня 2009 року №2380 в частині передачі земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0398, належної ОСОБА_1 у власність Релігійної організації Церква Христова в місті Чернівці та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №67883117 від 05 червня 2023 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» про визнання договору недійсним - залишено без задоволення.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційних скарг

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі наводить обставини та підстави для задоволення позову, які викладені в позовній заяві та додатково мотивує апеляційну скаргу тим, що він помилявся щодо самої природи договору дарування житлового будинку та вважав, що він дарує саме житловий будинок з залом для релігійних зібрань, а не будинок в якому він проживає.

Також звертає увагу суду, що документи які були надані нотаріусу та які стали підставою для укладення спірних договорів свідчать про його намір укласти саме договір дарування житлового будинку ОСОБА_3 , з залом для релігійних зібрань, а не житлового будинку літ. Б, де він проживав.

Зокрема підтверджується заявою ОСОБА_4 (колишньої дружини ОСОБА_1 ), де вказано, що остання дає згоду подарувати частину житлового будинку із залом для релігійних зібрань, а також заявою ОСОБА_5 (дружини ОСОБА_2 ) де також вказано, що остання дає згоду подарувати частину житлового будинку із залом для релігійних зібрань.

Про те, що згідно спірного договору дарування ОСОБА_1 подарував саме житловий будинок літ. Б, де він проживає із сім`єю, він дізнався з матеріалів цивільної справи №723/2604/23 про оскарження дій з незаконного зняття з реєстрації малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мало місце у червні 2023 року, де позивачем є його дружина ОСОБА_7 .

Отже, договір дарування житлового будинку від 23 липня 2009 року №2378 був підписаний внаслідок помилки, що є підставами для визнання його недійсним у судовому порядку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Релігійна організація «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці», інтереси якої представляє адвокат Мельник С.Г. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказала, що апелянт не надав жодного доказу, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права під час розгляду справи по суті.

Судом правомірно було досліджено чи мала місце помилка чи обман під час укладення оспорюваного договору дарування у розумінні статті 229 ЦК України.

Та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжував проживати у частині подарованого ним майна, житловому будинку, як член релігійної організації, проповідник церкви, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки такий факт використання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язаний з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину. І такий факт не є підставою для задоволення позову про оскарження договору дарування за ст.ст. 203, 229, 230, 717 ЦК України.

Варто вказати, що право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 оформлено як спільна сумісна власність без визначення часток на дарувальників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому вимога позивача про визнання недійсним договору дарування майна в частині взагалі безпідставна та незаконна.

Також нотаріус, яка посвідчувала оспорюваний договір дарування, перед посвідченням договору дарування дарувальникам надала консультацію про можливі варіанти переходу права власності на об`єкт нерухомості до обдарованого, зокрема, але не виключно: договір дарування, договір довічного утримання, спадковий договір, заповіт тощо, дарувальника було попереджено про вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору дарування.

Позивач не надав жодного доказу того, що він витрачав на будівництво власні кошти та діяв тільки у власних інтересах, він не надав жодного пояснення щодо домовленостей з співвласником майна ОСОБА_2 .

Житловий будинок позивачу було надано у тимчасове користування як проповіднику релігійної організації (терміном на 1 рік, де кожен наступний рік релігійна організація мала погоджувати його проживання), з яким згодом стала проживати його теперішня дружина ОСОБА_7 без реєстрації місця проживання та їх спільна донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2022 році, з часу повномасштабного вторгнення росії на територію України, ОСОБА_1 фактично не проживав за вказаною адресою, виїхав невідомо куди (ще й з оригіналами статутних документів Церкви), не брав участі у діяльності релігійної організації, у зв`язку з цим його було виключено з членів релігійної організації і постало питання про зняття з реєстрації місця проживання його та доньки.

І саме з метою усунення перешкод у користування власником своїм майном, з огляду на те, що власник має намір на свій розсуд розпорядитися житловим будинком, фактично було ухвалено рішення про зняття з місця реєстрації ОСОБА_1 і ОСОБА_6 .

У травні 2023 року керівник релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці» в інтересах релігійної громади подав заяву до центру надання адміністративних послуг про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_6 .

Також релігійна організація «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці» не надавала дозволу на реєстрацію, не приймала рішення на загальних зборах громади щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_6 .

Великокучурівська сільська рада Чернівецької області як державний реєстратор здійснила зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та його доньки, про що повідомила вищевказаних осіб за місцем реєстрації їх місця проживання.

І саме з цього періоду позивач ОСОБА_1 почав подавати до суду різного роду безпідставні заяви з необґрунтованими вимогами, щоб за рахунок відповідача вирішити свої житлові питання та затягнути час щодо його виселення з безпідставно займаного ним приміщення.

Також посилалися, що позивач звернувся до суду після закінчення 1-річного строку позовної давності. Зокрема це підтверджується тим фактом, що позивач не заперечує факт підписання договорів дарування у 2009 році, позивач на протязі майже 13 років не здійснював обов`язків власника майна, не утримував майно за власні кошти, йому було надано право проживати у житловому будинку як члену церкви і проповіднику, а не як власнику майна.

А тому посилання позивача на те, що йому раптом стало відомо про те, що він не є власником тільки у 2023 році не підтверджено жодним доказом та спростовується доказами здійснення державної реєстрації права власності на майно ще у 2009 році.

Позивач не надав жодного доказу того, що він виділив свою частку у майні , звертався щодо вирішення такого питання до суду або до іншого співвласника ОСОБА_2 для оформлення поділу майна в натурі в нотаріальному порядку.

Позивач не надав жодного доказу того, що він мав певні домовленості з співвласником майна ОСОБА_2 про порядок користування спільним майном, зокрема житловим будинком у якому позивач проживав як пастор релігійної організації та окремо з залом для релігійних зібрань. І що він взагалі не наголошує на тому, що обидва співвласники приймали рішення про укладення договорів дарування, дотримались всіх умов укладення таких договорів в нотаріальному порядку і ці дії усвідомлювали.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належав житловий будинок із залом для релігійних зібрань, що в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане Великокучурівською сільською радою 29 липня 2008 року. Право власності на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 31 липня 2008 року. Об`єкт складався з будівлі для релігійних зібрань літ. «А» загальною площею 209,10 кв.м., та житлового будинку літ. «Б» загальною площею 164,30 кв.м. (т.1 а.с.84-86).

Вказаний об`єкт нерухомості житловий будинок із залом для релігійних зібрань є єдиним цілісним об`єктом і складається із будівлі для релігійних зібрань літ «А» та житлового будинку літ. «Б». Частки між співласниками не визначались.

Крім цього ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належала також і земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0873 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 094239, кадастровий номер 010010398 (том 1 а.с.15-16).

23 липня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування житлового будинку та подарували, а релігійна організація Церква Христова в м. Чернівці прийняла в дар житловий будинок із залом для релігійних зібрань, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що складається з: будівлі для релігійних зібрань, загальною площею 209,10 кв.м., що в плані зазначено літ. «А», житлового будинку загальною площею 164,30 кв.м., що в плані зазначено літ. «Б». (том 1 а.с.22-23).

Договір дарування житлового будинку із залом для релігійних зібрань підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 2378.

Цього ж числа 23 липня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подарували релігійній організації Церква Христова в місті Чернівці земельну ділянку площею 0,0873 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка їм належала на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №0924239, виданого Великокучурівською сільською радою 23 лютого 2005 року (том 1 а.с.17-18).

При укладенні вказаних договорів дарування дружина позивача, ОСОБА_4 , написала нотаріального посвідчені заяви, якими надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на укладання вказаних договорів дарування (т.1 а.с.95, 97).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення по суті позовних вимог

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові прийшов до висновків, що ОСОБА_1 розумів, що він дарує релігійній організації Церква Христова в м.Чернівці саме той об`єкт, яким він володів разом з іншим співвласником і його волевиявлення, як і волевиявлення іншого співвласника цього об`єкта, було вільним і безпомилковим. Обидва співвласники, дарувальники були проповідниками вказаної Церкви і їх воля до того ж відповідала волі прихожан цієї Церкви, які спільно, за спільні кошти і пожертви, будували єдиний об`єкт нерухомості під назвою - «Житловий будинок із залом для релігійних зібрань».

Таким чином, аналізуючи єдину підставу для визнання договору дарування житлового будинку недійсним, а саме помилку дарувальника щодо природи укладеного договору, суд першої інстанції прийшов до висновку, що такої помилки фактично не існувало як на момент укладення договору дарування, так і на час розгляду цивільної справи в суді.

Позивачем не доведено, що інший дарувальник ОСОБА_2 чи релігійна організація Церква Христова в м. Чернівці, як обдаровувана особа, впливали на волевиявлення ОСОБА_1 шляхом заперечення певних обставин чи замовчування їх існування.

Більше того інший співвласник ОСОБА_2 і в суді також підтвердив своє бажання та і волю ОСОБА_1 на передачу побудованого об`єкту і земельної ділянки законному власнику - релігійній організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці».

На момент укладення договорів дарування ОСОБА_1 був проповідником та керівником обдаровуваної юридичної особи, а тому впливу на нього зі сторони організації, якою він керував бути не могло.

Впливу (обману) на ОСОБА_1 зі сторони представника релігійної організації ОСОБА_9 , який був обраний членами релігійної організації саме для підписання договору дарування, судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину».

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилявся стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після зняття його реєстрації, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Встановлено, що позивач не оспорює укладання ним договорів дарування, проте вважав, що дарує лише частину майна, а саме житловий будинок з залом для релігійних зібрань, а не будинок, в якому він проживає.

Колегія суддів відхиляє ці доводи позивача, оскільки позивач є дієздатною, грамотною особою, був пастором церкви, на момент укладення договорів дарування йому було 40 років, а тому мав можливість прочитати вказані договори. Зокрема, в договорі дарування житлового будинку від 23 липня 2009 року в пункті 1 чітко вказано, що відчужується: житловий будинок із залом для релігійних зібрань, що складається з: будівлі для релігійних зібрань, загальною площею 209,10 кв.м., що в плані зазначено літ. «А», житлового будинку загальною площею 164,30 кв.м., в тому числі житловою площею 57,00 кв.м., що в плані зазначено літ. «Б».

В пункті 8 договору дарування житлового будинку сторони підтверджують, що договір не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Посилання позивача на те, що він був проповідником церкви, людиною духовною і тому не знав законів, колегія суддів відхиляє, оскільки незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17 (провадження № 61-37599св18) вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним».

Що стосується укладання договору дарування земельної ділянки, то позивач взагалі не зміг пояснити в чому він помилявся щодо укладання такого договору.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що спірне майно належало на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу ОСОБА_2 . Встановлено, що між ними не були визначені частки в спільному майні, а також не був встановлений порядок користування майном. А тому посилання позивача про те, що він вважав, що вони дарують релігійній організації лише житловий будинок із залом для релігійних зібрань, а інший житловий будинок залишається у його власності, є безпідставними.

Та обставина, що позивач весь час проживав в спірному житловому будинку і що в нього іншого житла не існує, не свідчить про те, що він помилявся щодо природи договору дарування. Встановлено, що релігійна організація на одній території будувала житловий будинок із залом для релігійних зібрань та інший житловий будинок для проживання пастора (проповідника церкви) разом зі своєю сім`єю. Оскільки ОСОБА_1 був проповідником церкви до початку війни в Україні, то відповідно він разом з сім`єю проживав в цьому житловому будинку.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочинів, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат понесених в суді апеляційної інстанції

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до умов частин четвертої шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 (провадження № 14-202цс21).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості й достовірності відображеної у них інформації.

Як вбачається з матеріалів даної справи відповідача Релігійну організацію «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» у даній справі в суді апеляційної інстанції представляла: адвокат Мельник С.Г. на підставі ордеру серії СЕ №1105601 від 01 вересня 2025 року виданого на підставі Договору про надання правової допомоги №б/н від 01 вересня 2025 року (том 2 а.с.58, 60-62).

В поданому відзиві адвокат Мельник С.Г. вказала, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правову допомогу, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи в апеляційному суді становить 8500 грн.

13 жовтня 2025 року адвокат Мельник С.Г. який діє в інтересах відповідача Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» сформувала в системі «Електронний Суд» клопотання про долучення доказів витрат на професійну правничу допомогу та стягнення витрат на професійну правничу допомогу понесених в апеляційному суді в сумі 8500 грн.

На підтвердження понесених судових витрат до клопотання надано:

- договір доручення на представництво інтересів та надання правової допомоги від 01 вересня 2025 року;

- довідку - акт приймання передачі виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 30 вересня 2025 року;

- додаток №1 до договору про надання правничої допомоги.

Згідно Договору доручення на представництво інтересів та надання правової допомоги від 01 вересня 2025 року, між адвокатом Мельник С.Г. та Релігійною організацією «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» укладено договір про надання правової допомоги. Згідно п.4.1. довіритель сплачує представнику винагороду за домовленістю згідно додатку до договору (том 2 а.с.61).

Відповідно до Додатку №1 до договору про надання правової допомоги, та згідно Довідки-акту приймання передачі виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 30 вересня 2025 року, сторони домовилися, що адвокат на умовах договору про надання правничої допомоги надав наступні послуги:

- усне консультування щодо можливостей, механізмів і процедур надання правової допомоги довірителю, тривалістю 1 година, вартість 1000 грн;

- ознайомлення з документами наданими довірителем, пошук судової практики, щодо вирішення його юридичного питання, тривалістю 2 години, вартість 2000 грн.;

- підготовка та складання відзиву на апеляційну скаргу довірителя, заяви та клопотання, запити з метою отримання доказів та надсилання всіх документів до Чернівецького апеляційного суду, тривалістю 4 години, вартість 4000 грн.;

- представництво інтересів довірителя в судових засіданнях, тривалістю 1,5 години, вартість 1500 грн. (том 2 а.с.59, 63).

Отож, згідно вказаних документів, загальна вартість наданої правничої допомоги складає 8500 гривень, зауважень з приводу кількості та якості немає.

В судовому засіданні, представник позивача адвокат Мандзюк В.Б. заявив клопотання про зменшення розміру заявлених витрат на оплату правничої допомоги, через не співмірність наданих послуг.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша та третя статті 81 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачу, колегія суддів враховує, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

Враховуючи суть спору, складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, пропорційності колегія суддів вважає, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 4000 грн.

Витрати понесені позивачем залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» понесені витрати на професійну правничу допомогу надані в суді апеляційної інстанції в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено судом 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк