ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/7996/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Кучевасова А.В.

сторони:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року, яка постановлена суддею Ткаченком А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 вересня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга мотивована тим, що рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року із ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання їх спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З вересня 2023 року виконавчий лист у даній справі передано на виконання до Саксаганського ВДВС, де постановою державного виконавця від 18 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця від 30.05.2025 накладено арешт на рухоме та нерухоме майно заявника, та винесено інші постанови про накладення арешту на його кошти, тимчасові обмеження на підставі частини 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», звернуто стягнення на його заробітну плату.

При примусовому виконанні виконавчого листа, державним виконавцем стягнуто з боржника заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 151 385,69 грн.

Станом на 03.06.2025 борг зі сплати аліментів відсутній.

У зв`язку з погашенням заборгованості, державним виконавцем скасовані раніше винесені постанови про арешти та тимчасові обмеження, виключено відомості з Єдиного реєстру боржників, однак не знятий арешт з рухомого та нерухомого майна, інформація про наявність арешту міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Заявник наголошує, що він офіційно працює та перебуває на військовій службі, де з його доходу стягуються аліменти, тому у зв`язку з існуванням іншого способу забезпечення виконання рішення, ніж стягнення на майно боржника, на підставі пункту 7 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», просить зобов`язати державного виконавця Саксаганського відділу ДВС Піхай І.В. зняти арешт з майна боржника, накладеного на його майно постановою державного виконавця від 30.05.2025, в межах виконавчого провадження № 72796435.

Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця, зобов`язання вчинення дій.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його скаргу у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що Закон України «Про виконавче провадження» імперативно встановлює підстави для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Отже, передумовою застосування п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, по-перше, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, по-друге, існування іншого способу забезпечення виконання рішення, ніж звернення стягнення на майно боржника. Даний правовий висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 28.05.2025 року у справі № 489/267/22.

Суд достовірно встановив, що заборгованість зі сплати аліментів була погашена боржником, але не врахував, що на момент звернення боржника з заявою про зняття арешту з майна боржника з грошового забезпечення ОСОБА_1 здійснювалося утримання на підставі постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.05.2025 року по ВП № 72796435. Більш того, з доходу (середнього заробітку), який зберігається роботодавцем ТОВ «ТД «МАРВЕЛ» за своїм мобілізованим працівником, ОСОБА_1 , також утримуються аліменти у встановленому розміру. Отже, виконання рішення було забезпечено в інший спосіб, а саме: звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника, що є одним із заходів примусового виконання (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»). Таким чином, всі умови, які встановлені п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», існували на момент звернення боржника до Саксаганського ВДВС з заявою про зняття арешту з майна, на момент розгляду судом першої інстанції скарги боржника та існують на теперішній час.

Суд першої інстанції безпідставно визначив, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем тільки з травня 2025 року. Це не відповідає дійсності та відомостям військового квитка боржника. ОСОБА_1 є військовослужбовцем з лютого 2022 року.

Щодо розміру та підстав виникнення заборгованості зі сплати аліментів, це питання суд мав ставити не до боржника, а до державного виконавця, який, у відповідності до ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний визначати розмір заборгованості зі сплати аліментів.

Наполягає на тому, що інтереси дитини в даному випадку не порушуються, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який несе військову службу, підстави для звільнення з військової служби у боржника відсутні, він офіційно отримує грошове забезпечення (дохід), з якого утримуються аліменти у розмірі, що встановлений судовим рішенням, тобто, аліменти щомісячно надходять до дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу, який подано з порушенням вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України (до відзиву не додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи), заінтересована особа Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 72796435 з виконання виконавчого листа № 214/5671/19 (2/214/1292/20) виданого 06 березня 2020 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки його заробітку (доходу), починаючи з 31.07.2019 до повноліття дитини.

Постановою державного виконавця від 30 травня 2025 року звернуто стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 , оскільки державним виконавцем установлено, що боржник отримує дохід у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 14).

Постановою державного виконавця від 30 травня 2025 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (а.с. 13).

Постановами від 03 червня 2025 року державним виконавцем знято арешт з коштів боржника, скасовано тимчасові обмеження боржника (а.с. 16-19) у зв`язку з тим, що заборгованість по аліментам за виконавчим листом, яка станом на 01.06.2025, становила 151 385,68 грн., стягнута та перерахована на рахунок стягувача (а.с. 12 зворот).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що у діях державного виконавця відсутні порушення норм Закону України «Про виконавче провадження», права боржника у виконавчому провадженні не порушені. Суд урахував, що, за наявності заборгованості, сплаченої боржником лише 02.06.2025 - після накладення арештів на його майно та кошти, державний виконавець обґрунтовано залишив чинним арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , з метою уникнення ризиків невиконання рішення в майбутньому.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Порядок оскарження стороною виконавчого провадження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця передбачений розділом VII ЦПК України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця за змістом ст.451 ЦПК України є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Розглядаючи скаргу, суд повинен перш за все встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Згідно зі статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Частиною другою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до статей 48, 56 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду, оскільки боржник мав заборгованість по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму платежів за три місяці.

Не зняття державним виконавцем арешту з майна боржника ОСОБА_1 з метою забезпечення належного виконання судового рішення про стягнення аліментів на утримання дітей, не свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Подібні висновки щодо застосування положень статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 336/61690/17 (провадження № 61-29992св18), від 22 квітня 2021 року у справі № 742/819/20 (провадження № 61-565св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 577/4889/19 (провадження № 61-5670св20), від 20 грудня 2021 року у справі № 646/7134/19 (провадження № 61-8727св20).

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16 (провадження № 61-473св21), на яку зокрема послався апеляційний суд, зроблено правовий висновок про те, що за змістом пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

За наявності заборгованості по аліментах, а також при неможливості забезпечити виконання судового рішення у інший спосіб підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що виконання рішення було забезпечено в інший спосіб, а саме: звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника, що є одним із заходів примусового виконання (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»), колегією суддів відхиляються, оскільки, частиною другою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Тобто, при виконанні рішення суду щодо стянення аліментів, може бути одночасно застосовано заходи забезпечення виконання рішення суду, як у вигляді стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника, так і у вигляді арешту на майно боржника.

Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Сама по собі сплата певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у скарзі на бездіяльність державного виконавця, та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Отже, зважаючи на встановлення відсутності підстав для зняття арешту з майна боржника, дії державного виконавця не суперечать вимогам Закону, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду про відмову у задоволенні скарги про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення порушення судом норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскарженої ухвали.

Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: