Номер провадження: 22-ц/813/1488/25
Справа № 495/1424/23
Головуючий у першій інстанції Заверюха В.О.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника військової частини НОМЕР_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Заверюха В.О., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить шлюб зареєстрований 20.08.2019 року у Оболонському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1343 розірвати, визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 та відібрати малолітню дитину у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком.

20.08.2019 року сторони зареєстрували шлюб у Оболонському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1343, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 20.08.2019 року. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 05.02.2020 року, актовий запис №352. Спільне проживання з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності, внаслідок чого почали виникати непорозуміння та сварки, що призвело до того, що вони почали проживати окремо. Їхній шлюб носить формальний характер, а тому його слід розірвати. На теперішній час малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на його повному матеріальному утриманні. Позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, піклується про неї, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання дитини та її розвитку. Відповідач залишила дитину на позивача, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, а тому позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щопозивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам дитини, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу.

Спільна малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на теперішній час проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на його повному матеріальному утриманні. Позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Оскільки позивач є батьком дитини та враховуючи необхідність подальшої опіки над сином, позивач звернувся до суду з позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки це буде відповідати інтересам дитини.

Відповідач залишила дитину на позивача, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання спільної дитини разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільна дитина проживала разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком.

Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю малолітньою дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог в частині відібрання дитини без позбавлення її батьківських прав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення останньої батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідач, як мати не позбавлена права спілкуватися з дитиною та не обмежена у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник військова частина НОМЕР_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення від 23 лютого 2023 року Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в частині визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 та відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з фактом самостійного виховання малолітньої дитини батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та у цій частині постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби, котре прямо стосується прав та обов`язків Військової частини НОМЕР_1 .

Вказує, що у розгляді даної справи взагалі не приймав участі орган опіки та піклування, а ні позивач, а ні суд не приклали будь яких зусиль для отримання письмового висновку щодо розв`язання спору, тоді як такий є обов`язковим і про що добре відомо суду, адже це є прописна істина. Всупереч вимогам ч.5 ст.19 СК України оскаржуване судове рішення не містить будь-яких відомостей стосовно письмового висновку з приводу позбавлення відповідача батьківства, обстеження умов проживання дитини і таке інше. Третя особа взагалі не приймала участі у розгляді справи.

Вказує, що в дійсності між позивачем та відповідачкою не існує ніякого спору стосовно виховання дітей. Даний спір фіктивний. Твердження позивача, що дитина проживає зараз з позивачем, що відповідач залишила дитину на нього, що вона як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, не можуть відповідати дійсності за визначенням, адже позивач після початку війни до самого свого звільнення завдяки оскаржуваному рішенню постійно перебував у військовій частині НОМЕР_1 , де виконував свій військовий обов`язок. Дійсно, він виховував дитину, проте робив це вимушено дистанційно. Саме у цей час відповідачка і виховує дітей, приймає безпосередню головну участь у їх утриманні.

Щодо явки сторін.

Учасники справи будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися до судового засідання, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції оскаржується виключно в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, відібрання неповнолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання неповнолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.

Судом встановлено, що 20.08.2019 року сторони зареєстрували шлюб у Оболонському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1343, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 20.08.2019 року.

Від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 05.02.2020 року, актовий запис №352.

Суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги у оскаржуваній частині зазначив, щоспільна малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на теперішній час проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на його повному матеріальному утриманні. Позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Оскільки позивач є батьком дитини та враховуючи необхідність подальшої опіки над сином, позивач звернувся до суду з позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки це буде відповідати інтересам дитини.

Відповідач залишила дитину на позивача, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання спільної дитини разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільна дитина проживала разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком.

Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю малолітньою дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог в частині відібрання дитини без позбавлення її батьківських прав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення останньої батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідач, як мати не позбавлена права спілкуватися з дитиною та не обмежена у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.

Проте колегія суддів не погоджується з вказаним висновком, з огляду на наступне.

На підставі матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , станом на момент подачі позову був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 15.03.2022, що підтверджується витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №59 від 15.03.2022.

27 березня 2023 року ОСОБА_1 подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення за сімейними обставинами.

Наказом №90 від 31.03.2023 ВЧ НОМЕР_1 матроса ОСОБА_1 , звільненого наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 18.05.2023 №37-РС у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до18-ти років) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», прийнято вважати таким, що справи та посаду здав а направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби передбачено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема, вказаний нормативно-правовий акт визначає, під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені у зв`язку із тим, що вони самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років (абз. 12, п.п. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 цього Закону).

Відповідно до приписів Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дii особливого періоду (з моменту оголошення мобiлiзацii протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених, зокрема, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок i військову службу у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них (абз. 1 пп. 2 п. 225).

З урахуванням наведених вище норм права, ОСОБА_1 виконує військовий обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених ВЧ. Тому питання щодо його звільнення відноситься до компетенції командира ВЧ НОМЕР_1 .

Оскаржуване рішення ґрунтується на встановленому судом факті самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років. Даний факт є підставою для звільнення з військової служби.

Таким чином, у результаті ухвалення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 , набув підставу для звільнення з військової служби, надалі звернувся з рапортом про звільнення з військової служби з підстав самостійного виховання ним дітей віком до 18 рокiв вiд 27.03.2023. У той же час уповноваженим суб`єктом розгляду вказаного рапорту є ВЧ НОМЕР_1 .

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що скаржник ВЧ НОМЕР_1 є особою, права якої порушені оскаржуваним судовим рішенням.

Щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини у матері, апеляційний суд вважає, що для задоволення таких вимог відсутні правові підстави з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 , 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17).

Так, під час дослідження матеріалів справи та доказів під час апеляційного перегляду апеляційним судом встановлено, що, фактично, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не порушують питання про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дітей батьком без участі матері. Навпаки, ОСОБА_2 не заперечує та повністю визнає заявлені до неї позовні вимоги.

Крім того, відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом з тим, будь-яких даних про соціальний супровід родини ОСОБА_4 в матеріалах цивільної справи немає. Позивач також таких доказів не надав, а суд й не намагався їх витребувати в третьої особи органу опіки та піклування Білгород-Дністровськї міської ради Одеської області, так як розглянув справу впродовж 10 днів з моменту звернення.

Апеляційний суд зазначає, що законодавець чітко визначив, яким саме чином повинні доводитись вказані обставини. Вони повинні доводитись письмовим висновком органу опіки та піклування, відомостями, які одержані в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, іншими документами, які стосуються справи.

Само по собі визнання відповідачем позову, без отримання письмового висновку органу опіки та піклування, не може бути підставою для задоволення вимог про відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що подання позову ОСОБА_1 є зловживанням правом, так як:

- правовий статус ОСОБА_1 - військовозобов`язаний, який на момент розгляду справи проходив військову службу;

- використаний приватно-правовий інструментарій для звільнення від конституційного обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України;

- беззаперечне визнання відповідачкою ОСОБА_2 позовних вимог;

- відсутність висновку опіки та піклування щодо розв`язання виниклого спору;

- порушення прав інших осіб (ВЧ НОМЕР_1 ) вказаними позовними вимогами.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком слід відмовити.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції передчасно, неповно та дужє швидко з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі, то з позивача на користь скаржника підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 3222 гривні.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для часткового скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, відібрання неповнолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання неповнолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року скасувати в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, відібрання неповнолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання неповнолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком.

Постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) судові витрати у розмірі 3222 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова