КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Маляром Станіславом Анатолійовичем , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2025 року, постановлену під головуванням судді Борця Є.О., у місті Бориспіль, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, у якому просив встановити йому додатковий строк, тривалістю в 3 місяці, з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 червня 2025 року від представника ОСОБА_3 - Білик Г.І. надійшла заява про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 - Білик Г.І. про залишення позову без розгляду задоволено.

20 червня 2025 року на адресу районного суду надійшла заява від представник ОСОБА_1 - Маляра С.А. про розподіл судових витрат та ухвалення додаткового рішення.

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 18 червня 2025 року позов, пред`явлений ОСОБА_3 був залишений без розгляду. У зв`язку з необґрунтованими діями останнього ОСОБА_1 понесла витрати на професійну правничу допомогу. Вартість судових витрат склала 52 000, 00 грн. Тому представник відповідача ОСОБА_1 - Маляр С.А. просив суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 52 000, 00 грн.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - Маляра С.А. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - Маляр С.А. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву представника ОСОБА_1 - Маляра С.А. про розподіл судових витрат та ухвалення додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що залишення позову без розгляду відбулося внаслідок дій позивача і зовсім не залежало від волі відповідачки, яка уклала договір з адвокатом, який підготував відзив на позовну заяву та брав участь у судових засіданнях.

Сторона відповідача вважає, що витрати понесені ОСОБА_1 були неминучими та становлять 52 000 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги та актом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - Маляр С.А. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення поданої заяви про стягнення витрат на правничу допомогу з підстав, зазначених в поданій до суду заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_3 - Білик Г.І., та відповідачка у справі ОСОБА_4 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції просили залишити без змін, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді поданої заяви та висновків, викладених в ухвалі суду про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, представника апелянта, а також відповідачки ОСОБА_4 у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 03 грудня 2024 року ОСОБА_3 уклав з адвокатом Біликом Г.І. договір про надання правової допомоги (а.с.16-18), на підставі якого адвокат Білик Г.І. набув повноваження на здійснення представництва процесуальних інтересів ОСОБА_3 у цивільній справі про визначення йому додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

17 грудня 2024 року адвокат Білик Г.І., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_3 , пред`явив до Бориспільського міськрайонного суду позов (а.с.1-4), в якому він просив визначити позивачу строк протягом трьох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 21 січня 2025 року (а.с.27-28) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

18 червня 2025 року представник позивача Білик Г.І. подав заяву про залишення позову без розгляду (а.с.69).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 18 червня 2025 року (а.с.73-74) позов, пред`явлений адвокатом Біликом Г.І. від імені та в інтересах ОСОБА_3 , був залишений без розгляду.

18 червня 2025 року адвокат Маляр С.А. та ОСОБА_1 склали акт про надання правової допомоги (а.с.91), в якому вони визначили вартість наданих відповідачу юридичних послуг в розмірі 52 000, 00 грн.

Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що стягнення з позивача судових витрат в розмірі 52 000, 00 грн суперечить принципам справедливості та розумності, адже підготовче провадження було зведено лише до перевірки повноважень представника позивача Білика Г.І. , а не організації та забезпечення розгляду цивільної справи по суті. Така процесуальна діяльність не відповідає меті цивільного судочинства.

З огляду на це суд першої інстанції виснував про відсутність підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення відповідного додаткового рішення, тому у задоволенні заяви, поданої представником відповідача Малярем С.А. , районним судом було відмовлено.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відповідає з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.

У частині першій статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.

У частинах п`ятій, шостій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Положення частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої, шостої статті 130 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України.

Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року в справі № 910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (пункт 8.11); при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України суд має встановити наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (пункт 8.12).

Також Верховний Суд у пункті 6.5 постанови від 06 березня 2024 року в справі № 905/1840/21 сформулював висновок, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, також постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року в справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року в справі № 924/341/22).

У постановах від 14 травня 2024 року в справі № 916/3278/21 (на яку, зокрема посилається заявник в касаційній скарзі), від 25 квітня 2024 року в справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожнім таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача".

Верховний Суд зазначив, що "необґрунтовані дії позивача" не тотожні поняттю "необґрунтований позов", адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).

Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16 (провадження № 61-24189св18), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20).

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 (провадження № 61-48179св18), Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, не встановив підстав для визнання дій ОСОБА_3 необґрунтованими, а також зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Крім того, апеляційний суд наголошує, що з матеріалів справи не встановлено необґрунтованих дій позивача стосовно відповідача ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, а тому вони не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Звертаючись до суду із заявою про стягнення судових витрат у розмірі 52 000, 00 грн, пов`язаних із правничою допомогою, сторона відповідача не довела, які дії позивача у цій справі були необґрунтованими та недобросовісними і в чому вони полягали, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із залишенням позову без розгляду.

Апеляційний суд враховуючи те, що заява про залишення позову без розгляду подана представником позивача Білик Г.І. ще у підготовчому судовому засіданні, а також врахувавши те, що відповідач не довів необґрунтованість дій позивача, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на позивача витрат відповідача на правову допомогу.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Маляром Станіславом Анатолійовичем , залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв