Справа №465/1328/18 Головуючий у 1 інстанції:Дзеньдзюра С.М.
Провадження №22-ц/811/1435/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представників відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представниці позивача ОСОБА_4 Бідули Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Бідули Галини Дмитрівни в інтересах ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м.Львова в складі судді Дзендзюри С.М. від 22 березня 2024 року у справі за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 березня 2024 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на легковий автомобіль седан В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 .

Припинено право власності ОСОБА_1 на легковий автомобіль седан В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2

Припинено право власності ОСОБА_1 на вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/10 частки квартири АДРЕСА_1 .

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2514 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частки квартири АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 7136 грн.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 22 березня 2024 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасувати та в цій частині прийняти нове рішення про відмову у позовних вимогах. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 березня 2024 рокув частині відмови у зустрічному позові скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Зазначає, що починаючи з 27.04.2004 року відповідачка за первісним позовом, у зв?язку із здійсненням нею підприємницької діяльності, зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який наявний у матеріалах справи. Для здійснення вказаних видів підприємницької діяльності позивачкою за зустрічним позовом використовувались транспортні засоби, що були придбані за кредитними договорами виключно за грошові кошти, які отримувались від підприємницької діяльності (підтверджується квитанціями про погашення кредитів), а саме: автомобілі марки Renault моделі 40ACH1А, 1998 р.в., марки Chevrolet, модель AVEO SF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 р.в. та марки КА, модель RIO реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2012 р. Вважає, що автомобілі марки Renault Midliner, 1998 p.в., 1998 р.в., марки Chevrolet AVEO, р.н. НОМЕР_6 , 2008 р.в. та автомобіль марки КІА, модель RIO р.н. НОМЕР_5 , 2012 р.в. були придбані ОСОБА_1 за кошти від її діяльності як підприємця та використовувались в підприємницькій діяльності, зважаючи на що ці автомобілі є особистою приватною власністю ОСОБА_5 та не підлягають поділу. Зазначає, що 23.01.2016 р. між батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_6 (продавець) та громадянином ОСОБА_7 (покупець) було укладено попередній договір №2 (завдаток), відповідно до умов якого він отримав завдаток в сумі 27 000 грн. за продаж у визначений строк квартири АДРЕСА_2 за ціною 1 350 000 грн. В подальшому, на виконання зобов?язань за попереднім договором від 23.01.2016 р. згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2016 р., який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кісерою I.М. та зареєстрований за №79, ОСОБА_8 продав громадянину ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 за 1 350 000 грн, які після отримання від покупця, у цей же день були передані ним у готівковій формі своїй доньці ОСОБА_10 , з яких 1 300 000 грн. в цей же день були внесені нею як оплата за придбання квартири АДРЕСА_1 згідно платіжного доручення №1 від 29.01.2016 р. за попереднім договором купівлі-продажу від 29.01.2016 р. квартири АДРЕСА_3 . Саме з метою придбання для доньки Ярини вказаної квартири ОСОБА_11 було продано належну йому квартиру АДРЕСА_2 . Загальна сума наданих ОСОБА_6 на безвідплатній основі своїй доньці ОСОБА_12 коштів придбання в її особисту власність квартири становила 1574360 грн. Враховуючи джерело походження коштів, за які було придбано квартиру АДРЕСА_1 , час їх оплати, відсутності будь-яких доказів участі у придбанні, вказана квартира не може вважатись спільною, лише у зв?язку із її придбанням в період шлюбу, оскільки джерелом її придбання не були ні спільні сумісні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ні їх спільна праця, а така придбана повністю за кошти, які були передані ОСОБА_1 безвідплатно та належали їй особисто. Вважає, що прийняттям рішення про вселення ОСОБА_4 у квартиру, в якій проживає його колишня дружина ОСОБА_1 та двоє дітей, у яких з 2017 року склався усталений побут, не відповідає їхнім інтересам, ставитиме їх під прямий конфлікт та наражатиме на небезпеку. Звертає увагу, що квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, її загальна площа становить 85 кв.м. (житлова - 47 кв.м.), відповідно 1/10 ідеальна частка - 8,5 кв.м., в яких проживають діти та ОСОБА_1 , а тому спільне користування цією квартирою з її колишнім чоловіком ОСОБА_4 є неможливим, зважаючи на що задоволення судом вимог про його вселення та усунення перешкод у користуванні цією квартирою є безпідставним та не враховує інтересів ОСОБА_1 і дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Також вказане рішення оскаржила ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 березня 2024 рокучастково:

- в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поділ квартири АДРЕСА_1 як спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на ідеальної частки на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 86,03 кв.м., житловою площею 45,94 кв.м.;

- в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 31954 гривень грошової компенсації за частини вартості неотриманого у спільну сумісну власність подружжя майна будинку разом з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, кадастровий номер 462248900:10:0110031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 .,

та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволити повністю.

Зазначає, що автомобілі, які є предметом спору було придбано сторонами отриманими за кредитні кошти отримані на підставі договорів, які укладено ОСОБА_10 як фізичною особою, а не фізичною особою підприємцем. Звертає увагу, що кредити за договорами повернуті сторонами за рахунок спільних коштів під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі. Зазначає, що укладенню основного договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2016, який посвідчено нотаріально, передувало укладення 29.01.2016 попереднього договору №66/B2 між ПАТ ЗНВКІФЗТ ГРІНВІЛЬ» та ОСОБА_10 за згодою ОСОБА_4 , про що зазначено в пункті 8.7 попереднього договору. Відповідно до пунктів 1, 2.1, 4, 4.1 попереднього договору №66/B2 від 29.01.2016, сторони зобов?язувались у 2 кварталі 2016 укласти основний договір щодо передачі у власність ОСОБА_10 квартири, проектний номер АДРЕСА_5 , за умови сплатою ОСОБА_10 до підписання основного договору повну вартість об?єкту купівлі-продажу в сумі 1'568'517 гривень згідно графіку: до 29.01.2016 - 1254809 грн, до 31.03.2016 - 156'842 грн, до 30.04.2016 - 156*866 грн. Забезпечувальні платежі згідно попереднього договору N? 66/B2 від 29.01.2016 зроблено ОСОБА_10 29.01.2016 у розмірі 1300000 грн, 25.03.2016 у розмірі 131260 грн та 29.04.2016 у розмірі 143100 грн, як стороною попереднього договору. Жодних договорів позики чи кредитних договорів сторонами у період 2016-2017 за взаємною згодою сторін для використання коштів в інтересах сім`ї та придбання цінного майна не укладалось, коштів інших, ніж спільно набутих у шлюбі сторонами не витрачалось. Звертає увагу, що ОСОБА_6 отримані від продажу 29.01.2016 належної йому квартири кошти у розмірі 1'304'600,00 грн не використав для придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_6 , на своє ім?я чи ім?я своєї дружини ОСОБА_16 , не подарував їх своїй дочці ОСОБА_1 , повернув подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 належні їм кошти, які попередньо були передані йому для придбання нерухомості у 2015, які і були використанні сторонами як подружжям для придбання спірної квартири у спільну сумісну власність. Зазначає, що спадковий договір, який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом ЛМНО Лучко І.Я. №1181, укладався ОСОБА_10 в інтересах сім?ї за згодою ОСОБА_4 , оскільки витрати пов?язані з виконанням розпоряджень відчужувача - ОСОБА_17 , здійснювались сторонами у період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя. Докази невиконання спадкового договору протягом 5-ти років його дії щодо виконання розпорядження відчужувача за час життя ОСОБА_17 відсутні. За час життя ОСОБА_17 вказаний спадковий договір не був розірваний. Однак, внаслідок одноособового порушення ОСОБА_10 умов спадкового договору, ОСОБА_4 позбавлений права на частину майна, яке було предметом договору укладеного в інтересах сім`ї. Зазначає, що з грудня 2017 року позбавлений можливості користуватись спірною квартирою, придбаною у шлюбі.

В судове засідання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси сторін

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачки на підтримання їх апеляційної скарги та в заперечення скарги позивача, представниці позивача на підтримання їх скарги та в заперечення скарги відповідачки; дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів первісної позовної заяви, відзиву на неї, зустрічної позовної заяви, відповіді на відзив, заяв про збільшення первісних позовних вимог, відзиву (з врахуванням заяви про зміну та збільшення позовних вимог), відзиву на зустрічний позов, апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу відповідачки (позивачки за зустрічним позовом), а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до частково задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 206, 317, 368, 718, 719, 722 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 263, 265, 354ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 70, СК України, та задовольняючи первісний та зустрічний позиви частково, виходив з того, що позивач при подані позову зробив оцінку транспортних засобів CHEVROLET AVEO, RENAULT MIDLINER, які відповідно до висновків суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_18 сумарно становлять 223 815 грн. Також позивачем додано витяги з оголошень про вартість автомобіля KIA RIO від 266 118 грн. до 326 125 грн. В цей же час в позовній заяві позивач просить визнати за відповідачкою право власності на автомобіль Кіа не зважаючи на те, що зазначена ним вартість автомобіля KIA RIO є більшою від вартосту двох автомобілів CHEVROLET AVEO та RENAULT MIDLINER. Відповідачкою ОСОБА_1 натомість не надано суду жодних доказів про вартість вказаних автомобілів. У зустрічному позові відповідачка просить визнати право власності на всі автомобілі, що були придбані у шлюбі, за нею. Керуючись нормами ст.60 СК України суд приходить до висновку, що дані автомобілі придбані за спільні кошти подружжя і є їх спільною власністю. Разом з тим, при поділі автомобілів, суд враховує їх оцінку зроблену позивачем та приймає до уваги спосіб поділу автомобілів запропонований позивачем у позовній заяві. Однак зважаючи на той факт, що автомобіль KIA RIO був оформлений на відповідачку і на час винесення рішення нею проданий, суд вважає за недоцільне визнавати за відповідачкою право власності на цей автомобіль. В той же час слід припинити право власності ОСОБА_1 на легковий автомобіль седан В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , а також припинити право власності ОСОБА_1 на вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 та визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на легковий автомобіль седан В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 . Судом встановлено, що попередній договір №66/В2 від 29 січня 2016 року був укладений в той самий день що і договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . З показів свідка ОСОБА_19 вбачається, що укладення попереднього договору відкладалось у зв`язку з необхідністю продажу квартири на АДРЕСА_4 , кошти від продажу якої мали піти на перший внесок за квартиру на АДРЕСА_7 .Ольги100Л. Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_4 також підтердив той факт, що квартиру на АДРЕСА_4 довго не могли продати. Вивчивши договір купівлі-продажу від 29.01.2016 року судом встановлено, що продаж квартири ОСОБА_6 вчинив за 1 304 600 грн. що практично відповідало першому внеску за попереднім договором №66/В2 від 29.01.2016р. в сумі 1 254 809 грн. і відповідно до платіжного доручення №1 від 29.01.2016р. ОСОБА_1 було здійснено забезпечувальний платіж в розмірі 1 300 000 грн. (т.1 а.с.197). Таким чином суд прийшов до переконання, що перший внесок за попереднім договором №66/В2 від 29.01.2016р. становив 80% вартості квартири і ОСОБА_1 зробила його за кошти які подарували їй батьки від продажу своєї квартири, отже за власні кошти. Суд не прийняв до уваги покази позивача за первісним позовом ОСОБА_4 про купівлю тещі та тестю однокімнатної квартири, позики ним грошей під заставу ділянки, домовленість про передачу їхній сім`ї батьками дружини квартири АДРЕСА_2 , оскільки такі не підтверджені жодними належними доказами. Також суд не приймає до уваги твердження відповідачки за первісним позовом ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_6 про те, що подальші внески за спірну квартиру зроблені відповідачкою за власні кошти, що були їй передані батьками, оскільки такі твердження також не підтверджені жодними доказами, а тому приходить до висновку, що наступні 20% вартості квартири сплачені сторонами за спільні кошти подружжя. З огляду на це, суд приходить до переконання, що 90% квартири АДРЕСА_1 , що становить 9/10 частки квартири, належить відповідачці за первісним позовом ОСОБА_1 , а 10% квартири, що становить 1/10 частки квартири, належить позивачу ОСОБА_4 . Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 31954 гривень грошової компенсації за 1/2 частину вартості неотриманого у спільну сумісну власність подружжя майна - будинку разом з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, кадастровий номер 462248900:10:0110031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , то відповідно до відповіді приватного нотаріуса Лучко І.Я. адресоване відповідачці ОСОБА_1 приватним нотаріусом встановлено, що ОСОБА_1 не виконала розпорядження відчужувача викладене в п.8.3 спадкового договору, а тому вона не може набути право власності на майно ОСОБА_17 за спадковим договором. Таким чином, оскільки відповідачкою не набуто право власності на майно ОСОБА_17 відповідно до спадкового договору, то ні таке майно ні вартість такого майна не може бути предметом поділу між сторонами.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону частково ж таким не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими, теж, лише частково доведені, а тому рішення суду підлягає зміні.

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя , в якому (з врахуванням заяв про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог) просив:

- визнати за ОСОБА_4 право власності на легковий автомобіль на седан-В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_7 , номер шасі НОМЕР_2 та вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 ;

- припинити право власності ОСОБА_10 на легковий автомобіль на седан-В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_7 , номер шасі НОМЕР_2 та вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль KIA RIO, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 ;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальної частки на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 86,03кв.м., житловою площею -45,94 кв.м;

- визнати за ОСОБА_10 право спільної часткової власності на 1/2 ідеальної частки на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 86,03кв.м., житловою площею -45,94 кв.м;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 31954 грн. грошової компенсації за частину вартості неотриманого у спільну сумісну власність подружжя майна будинку разом з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, кадастровий номер 462248900:10:0110031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- усунути ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 на вселити ОСОБА_4 у квартиру за адресою: АДРЕСА_6 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що за період існування шлюбу сторони вчиняли спільно ряд значимих угод в інтересах сім?ї, за якими позивачем та відповідачем за спільні кошти подружжя здійснено придбання майна, зокрема:

1. 12.09.2008 року - легкового автомобіля седан-В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_9 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрованого на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 12.09.2008 року;

2. 22.03.2016 року - вантажного бортового автомобіля RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , зареєстрованого на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 від 22.03.2016 року;

3. 16.09.2016 року - квартири АДРЕСА_1 , площею 86,03 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, покупцем в якому вказаний відповідач, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.01.2018 року N? 112190533;

4. легкового автомобіля KIA RIO, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , який зареєстрований за відповідачем. Вказані автомобілі були придбані за кредитні кошти, кредити повернуті за рахунок спільних коштів подружжя.

Вказував, що квартира на АДРЕСА_6 , автомобілі седан-В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_7 , RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , KIA RIO, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, які мають рівні права на володіння та користування ним. Окрім цього, відповідачка створю перешкоди позивачеві доступу до їх спільної квартири, сторони не можуть досягти згоди щодо поділу спільного нажитого майна. Автомобілі, набуті в період шлюбних відносин, придбавалися сторонами спору за кредитні кошти в інтересах сім?ї та спільно погашалися. При цьому, одразу з моменту придбання кожного транспортного засобу сторонами було досягнуто згоди щодо розподілу автомобілів, внаслідок чого в користуванні позивача перебували автомобілі седан-В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_7 , RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , а в користуванні відповідача - автомобіль KIA RIO, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 . Такий поділ транспорту між членами подружжя влаштовував обидві сторони, оскільки перші два автомобілі позивач використовував у своїй підприємницькій діяльності, а третій автомобіль, легковий, використовувався відповідачем для власних потреб. Такий порядок користування зберігається й станом на сьогодні. Зазначав, що квартира АДРЕСА_1 , як неподільне майно, повинна залишатись в спільній частковій власності позивача та відповідачки шляхом присудження кожному з них по частки в цьому майні. Зазначає, що спільним майном подружжя є також і будинок разом з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_4 , та земельна ділянка, кадастровий номер 462248900:10:0110031, за адресою: АДРЕСА_4 . Вказане нерухоме майно набуто у період шлюбу на підставі спадкового договору, укладеного 12.05.2010 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_10 за згодою ОСОБА_4 , який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ЛМНО Лучка I.Я. і зареєстрований у реєстрі за №1181. Таким чином, спадковий договір укладався одним із подружжя за згодою іншого з подружжя, витрати з його виконання здійснювались за рахунок спільних коштів подружжя та у подальшому набуте майно мало бути використано в інтересах тоді існуючої сім?ї сторін. У зв?язку з чим, майно вказане у спадковому договорі - будинок разом з господарськими будівлями і спорудами земельна ділянка, кадастровий номер 462248900:10:0110031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , є спільним майном подружжя. Однак, відповідачка після набуття у період шлюбу права власності за спадковим договором не здійснила його державну реєстрацію у встановленому законом порядку та в подальшому приховала всі документи від позивача.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому просила:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки RENAULT моделі 40АСН1А, тип ТЗ-бортовий-С, 1998 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) - № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_12 ;

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки CHEVROLET, модель AVEO SF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, синього кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_13 , НОМЕР_14 ;

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на легковий автомобіль, марка КІА, модель RIO реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_15 ;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 автомобіль марки RENAULT модель 40АСН1А, тип ТЗ-бортовий С, 1998 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_16 , автомобіль марки CHEVROLET, модель AVEO SF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_17 , 2008 року випуску, синього кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_13 , НОМЕР_14 та повернути його ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_10 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що починаючи з 27.04.2004 року ОСОБА_1 здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 були: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний) (КВЕД 56.10), вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41) та обслуговування напоями (КВЕД 56.30). Підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 здійснювала в орендованих у Рудненської селищної ради у смт. Рудно приміщеннях. Приміщення використовувались з метою роздрібної торгівлі продовольчими товарами. З метою здійснення господарської діяльності, згідно вищезазначених КВЕДів ОСОБА_1 придбала за грошові кошти, що були отримані від підприємницької діяльності автомобілі: автомобіль марки RENAULT моделі 40АСН1А, тип ТЗ-бортовий -С, 1998 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_4 реєстраційний номер НОМЕР_3 ,об`єм двигуна 6180 куб.см.; легковий автомобіль седан В, марка CHEVROLET, модель AVEO SF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, синього кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_13 , НОМЕР_14 об`єм двигуна 1500 см. куб.; легковий автомобіль, марка КІА, модель RIO, реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_15 , об`єм двигуна 1396 см. куб. Усі три автомобілі були придбані на підставі кредитних договорів, які оформлялися на ОСОБА_1 , та оплачені за кошти від підприємницької діяльності. В період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 позивачка працювала у Львівському національном медичному університеті ім. Данила Галицького та одночасно здійснювала підприємницьку діяльність. Відповідач в свою чергу, з самого початку подружнього життя, матеріально сім`ю не забезпечував. Крім цього, ОСОБА_4 неодноразово вчиняв насильницькі дії в сім`ї щодо ОСОБА_1 та її батьків, за що Франківським відділом поліції ГУ НГ Львівській області був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинен насильства в сім`ї (ч.1 ст.173-2 КУпАП). Вказувала, на те, що майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя роз`яснено Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п.29). Таким чином, три автомобілі, а саме: седан B CHEVROLE AVEO SF 69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску; RENAULT моделі 40АСН1А, тип ТЗ- бортовий С, 1998 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_12 ; KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску були придбані ОСОБА_1 за кошти від своєї діяльності як підприємця та використовувались в підприємницькій діяльності, а не в інтересах сім`ї, а тому є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не можуть бути об`єктом поділу спільного майна подружжя. Наголошувала, що квартира АДРЕСА_1 була куплена за основну частину грошей батька ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який 29 січня 2016 року продав за 1304600,00 (один мільйон триста чотири тисячі шістсот гривень) власну квартиру АДРЕСА_2 . В цей же день ОСОБА_1 уклала попередній договір №66/В2 від 29.01.2016р. та здійснила забезпечувальний платіж за кошти, які їй дав батько від продажу своєї квартири в розмірі 1 300 000 грн. Решту коштів ОСОБА_1 були позичені та внесені 25.03.2016, 29.04.2016. Та 16.09.2016 за договором купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 стала власником квартири АДРЕСА_1 . Щодо підстав витребування спірних автомобілів з володіння відповідача за зустрічним позовом зазначає, що відповідач за зустрічним позовом володіє автомобілями Chevrole та Renault, які є предметом даного спору незаконно. Право власності на вказані автомобілі зареєстроване за позивачкою за зустрічним позовом. ОСОБА_4 не визнає права особистої власності на вказані автомобілі за ОСОБА_1 у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У ст.60 СК України визначено, шо майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, які у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються при застосуванні норм права.

За ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім цього, згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також, за статтею 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.05.2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 березня 2018 року рішенням Залізничного районного суду м.Львова, шлюб між ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає у АДРЕСА_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає у АДРЕСА_8 , укладений 01 травня 2004 року у Міському відділі РАЦСу Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 603 розірвано.

Так, сторонами за час перебування в шлюбі було вчинено спільно ряд угод в інтересах сім`ї, за якими позивачем та відповідачкою було здійснено придбання майна, зокрема:

- 12.09.2008 року легкового автомобіля седан-В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєтрованого на відповідачку, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 12.09.2008р.;

- 22.03.2016 року вантажного бортового автомобіля RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , зареєстрованого на відповідачку, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 від 22.03.2016 року;

- 16.09.2016 року квартири АДРЕСА_1 , площею 86,03 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, покупцем в якому вказана відповідачка, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.01.2018 року № 112190533;

- легкового автомобіля KIA RIO, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , який зареєстрований за відповідачкою.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобілі, набуті в період шлюбних відносин, були придбані сторонами спору за кредитні кошти.

Так, згідно Кредитного договору №KF52266 від 16.09.2008 року, банк зобов`язується надати позичальнику ( ОСОБА_10 ) грошові кошти в сумі 12696,00 доларів США строком на 7 років, для придбання автомобіля марки CHEVROLET моделі AVEO SF69Y, 2008 року випуску. (т.2, а.с.160-163)

Згідно Кредитного договору №KF018315-AN від 05.09.2012 року, банк зобов`язується надати позичальнику ( ОСОБА_10 ) грошові кошти в сумі 91840,00 грн. строком на 84 місяці, для придбання транспортного засобу: тип легковий седан В, марки KIA, модель RIO укомплектований, реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску. (т.2, а.с.184-191)

Відповідно до Кредитного договору №KF41463 від 29.11.2006 року, банк зобов`язується надати позичальнику ( ОСОБА_10 ) грошові кошти в сумі 12000,00 доларів США строком на три роки, на придбання продукції, для особистих потреб, безпосередньо пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (т.2, а.с.239-244).

Відтак, вказані автомобілі придбані за спільні кошти подружжя і є їх спільною власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при поданні первісного позову зробив оцінку транспортних засобів CHEVROLET AVEO, RENAULT MIDLINER, які відповідно до висновків суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_18 сумарно становлять 223 815 грн.

Також, позивачем додано витяги з оголошень про вартість автомобіля KIA RIO від 266 118 грн. до 326 125 грн.

Відтак, враховуючи те, що ОСОБА_23 просив визнати за відповідачкою право власності на автомобіль Кіа не зважаючи на те, що зазначена ним вартість автомобіля KIA RIO є більшою від вартості двох автомобілів CHEVROLET AVEO та RENAULT MIDLINER; те, що відповідачкою ОСОБА_1 не було надано суду жодних доказів про вартість вказаних автомобілів; те, що автомобіль KIA RIO був оформлений на відповідачку і на час винесення рішення в суді першої інстанції нею проданий без згоди позивача, а відповідно, суд першої інстанції правильно вважав за неможливе визнавати за відповідачкою право власності на цей автомобіль. Також, судом першої інстанції правильно вирішено припинити право власності ОСОБА_1 на легковий автомобіль седан В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , а також припинити право власності ОСОБА_1 на вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 та визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на легковий автомобіль седан В CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на вантажний бортовий автомобіль RENAULT MIDLINER, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 .

Вказаного матеріалами справи та доводами апеляційних скарг не спростовано, а відповідно оскаржуване рішення у вказаній частині слід залишити без змін, як таке, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи відповідачки про те, що такі автомобілі придбавалися нею як приватним підприємцем та для здійснення підприємницької діяльності жодним чином не доведені. Зокрема, вбачається, що автомобілі придбані за кредитні кошти за договорами, які укладені відповідачкою як фізичною особою та були зареєстровані за відповідачкою як фізичною особою. Навіть при умові використання їх будь-ким з подружжя для здійснення підприємницької діяльності автоматично не вважаються майном того з подружжя як ФОПа, який їх використовував як ФОП. Жодних даних, що такі автомобіля були обліковані і зареєстровані як майно, юридичної особи, підприємства чи когось із сторін як ФОПа матеріали справи не містять. Також, навіть у випадку використання для погашення кредитних зобов`язань коштів когось із подружжя, які були отримані ним/нею як прибутки/доходи від здійснення підприємницької діяльності (чого належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не доведено) такі кошти є спільним майном подружжя, як доходи будь-кого з подружжя (ч.2 ст. 61 СКУ країни) та не змінюють статус майна, яке за них придбавається та таке майно є спільним майном подружжя.

Окрім того, що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 31954 гривень грошової компенсації за 1/2 частину вартості неотриманого у спільну сумісну власність подружжя майна - будинку разом з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, кадастровий номер 462248900:10:0110031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , то судом першої інстанції також правильно встановлено та доводами апеляційних скарг не спростовано, що відповідно до відповіді приватного нотаріуса Лучко І.Я. адресованої відповідачці ОСОБА_1 приватним нотаріусом встановлено, що ОСОБА_1 не виконала розпорядження відчужувача викладене в п.8.3 спадкового договору, а тому вона не може набути право власності на майно ОСОБА_17 за спадковим договором.

Відтак, оскільки відповідачкою не набуто право власності на майно ОСОБА_17 відповідно до спадкового договору, то ні таке майно ні вартість такого майна не може бути предметом поділу між сторонами, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Однак, що стосується оскаржуваного рішення в частині визнання права власності на частки квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Як вбачається з матеріалів справи, визнаючи за ОСОБА_4 право власності на 1/10 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частки квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що перший внесок за попереднім договором №66/В2 від 29.01.2016р. становив 80% вартості квартири і ОСОБА_1 зробила його за кошти які подарували їй батьки від продажу своєї квартири, отже за власні кошти.

Дійсно, що стосується доводів позивача за первісним позовом ОСОБА_4 про купівлю тещі та тестю однокімнатної квартири, позики ним грошей під заставу ділянки, домовленість про передачу їхній сім`ї батьками дружини квартири АДРЕСА_2 , то судом першої інстанції правильно встановлено, що такі не підтверджені жодними належними доказами.

Дійсно згідно Договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Новосад О.П. та зареєстрованого в реєстрі за №6931, ОСОБА_6 (батько відповідачки) придбав квартиру АДРЕСА_9 . Однак будь-яких даних про те, що кошти (частину коштів) на придбання такої квартири ОСОБА_6 отримав від позивача або від подружжя сторін суду не надано.

Однак, 29 січня 2016 року між ПАТ «Закритим недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд зелених технологій Грінвіль» (Сторона-1) та ОСОБА_10 (Сторона- 2) було укладено Попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються у строк 2 квартали 2016 року укласти Договір, за яким Сторна-1 забезпечить передачу, а Сторона-2 набуде за плату право власності на квартиру, проектний номер АДРЕСА_5 . (т.1, а.с.192-194)

Того ж дня, 29 січня 2016 року ОСОБА_10 здійснила забезпечувальний платіж на суму 1300000,00 грн. (т.1, а.с.197)

Також, ОСОБА_10 в позовній заяві та апеляційній скарзі вказує на те, що квартира АДРЕСА_1 була куплена за основну частину грошей батька ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який 29 січня 2016 року продав за 1304600,00 (один мільйон триста чотири тисячі шістсот гривень) власну квартиру АДРЕСА_2 та в цей же день ОСОБА_1 уклала попередній договір №66/В2 від 29.01.2016р. та здійснила забезпечувальний платіж за кошти, які їй дав батько від продажу своєї квартири в розмірі 1 300 000 грн. Решту коштів ОСОБА_1 були позичені та внесені 25.03.2016, 29.04.2016. та 16.09.2016 за договором купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 стала власником квартири АДРЕСА_1 .

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 29 січня 2016 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_24 купив квартиру АДРЕСА_2 за 1304600,00 грн. (т.1, а.с.122).

Однак, доводами зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги позивачки за зустрічним позовом не доведено, а судом першої інстанції цього не враховано, що навіть якщо припустити певну грошову допомогу батька ОСОБА_6 сторонам у придбанні спірної квартири, то вказане лише додатково стверджує про надання такої допомоги сім`ї сторін, для задоволення їх інтересів, інтересів їх дітей, тобто в інтересах сім`ї за час їх спільного проживання у період коли вони проживали у зареєстрованому шлюбі, а не комусь одному з них. Оскільки, як визнали сторони та було підтверджено поясненнями свідків, після придбання майна подружжя проживало у спірній квартирі та у такій проживали та проживають їх дійти.

Також, гіпотетичне надання коштів батьком ОСОБА_10 для придбання спірної квартири подружжю, не може свідчити про перехід після цього права власності на вказану квартиру в особисту власність відповідачки (позивачки за зустрічним позовом), а лише свідчить про надання коштів батьком ОСОБА_10 подружжю для купівлі майна.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що ОСОБА_10 дійсно отримувала кошти від батька (договір дарування/позики, тощо про отримання у особисту власність коштів), а навіть якщо і припустити, що такі кошти були отримані, то саме по собі отримання ОСОБА_10 коштів від батька не може беззаперечно свідчити, що спірна квартира була придбана саме за ці кошти без наданням відповідних доказів з врахуванням потреби подружжя у житлі і переїзду після придбання у спірну квартиру усієї сім`ї сторін.

Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 127/21552/17.

Відтак, оспорювана квартира придбана, зокрема, в інтересах сім`ї, а відтак вона є вцілому об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частках.

Окрім того, судом першої інстанції правильно встановлено та доводами апеляційних скарг не спростовано, що відповідно до ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на вказане, вимога позивача за первісним позовом про усунення ОСОБА_4 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з визнанням частки у спірній квартирі за ним підлягали задоволенню, що правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами в суді апеляційної інстанції не спростовано і фактично в цій частині рішення суду є правильним незважаючи на необхідність зміни рішення в частині визначення часток подружжя у спірній квартирі.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг є частково обґрунтованими, а рішення суду в частині задоволення первісного та зустрічного позову частково та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/10 частки квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частки квартири АДРЕСА_1 слід змінити, оскільки слід вважати що в цій частині воно вимогам закону та обставинам справи не відповідає. Так, слід визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 визнати право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Також, враховуючи те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Бідули Галини Дмитрівни в інтересах ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 березня 2024 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/10 частки квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частки квартири АДРЕСА_1 змінено, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 визнати право власності на частки квартири АДРЕСА_1 , слід пропорційно до усіх задоволених позовних вимог стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 2250,40 грн.судового збору за розгляд справи судом першої інстанції змінивши рішення і в частині стягнення судових витрат. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Також, відповідно до задоволених вимог апеляційних скарг слід вирішити питання стягнення судового збору, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 10468,30 грн.судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 березня 2024 року в частині задоволення первісного та зустрічного позову частково та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/10 частки квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частки квартири АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат змінити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2250,40 грн.судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 10468,30 грн.судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра