ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2025 року м. Кропивницький

справа № 389/3240/24

провадження № 22-ц/4809/1204/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дуковського О. Л., Карпенка О. Л.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року у складі головуючого судді Савельєвої О. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ заступника начальника служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 липня 2024 року №174-ОС про припинення трудового договору (контракту) згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин; поновити його на посаді чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 20 червня 2024 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 червня 2024 року до дня поновлення його на роботі, а також моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що з 17 травня 2024 року працював на посаді чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця».

16 липня 2024 року наказом заступника начальника служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» №174-ОС позивач був звільнений з 20 червня 2024 року з посади, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин.

Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем не вжито заходів для з`ясування причин його відсутності на роботі.

Зазначає, що підтвердженням незаконності його звільнення є той факт, що керівництво підприємства видало наказ про звільнення через 26 діб після нібито встановленого прогулу.

Вказує, що рішенням виконавчого комітету Знам`янської міської ради №283 від 10 березня 2023 року він зареєстрований помічником дієздатної фізичної особи, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки. Догляд він здійснює за своїм рідним дідом ОСОБА_2 , який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Оскільки напередодні дід раптово захворів і йому потрібна була допомога щодо проведення медичної діагностики та консультації лікаря, тому він на ім`я керівництва написав заяву про надання двох днів відпустки без збереження заробітної плати 20 червня 2024 року 21 червня 2024 року, яка була передана до 08 год 00 хв 20 червня 2024 року начальнику станції Маляренку Д. О.

Про те, що йому не були надані ці дні відпустки, позивач дізнався 24 червня 2024 року, коли вийшов на роботу.

Заступник начальника служби роботи станцій усно його попередив, що 20 та 21 червня 2024 року будуть вважатися днями прогулів без поважних причин, однак від нього жодних письмових пояснень не брали, службове розслідування не проводили, акти щодо фіксації фактів виявлення прогулу не складали.

Крім того, 24 червня 2024 року начальник станції вручив йому наказ від 20 червня 2024 року про увільнення від роботи з метою прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 для звірки облікових даних та одночасно пояснив, що поки він не принесе від РТЦК та СП письмову довідку про те, що він там був, його не допустять до роботи, право допуску до роботи буде надано йому тільки після виконання підстав увільнення.

Зазначає, що після спілкування з керівництвом з приводу цього наказу, він розхвилювався і його стан здоров`я погіршився, розпочався головний біль, він зрозумів, що у нього підвищився артеріальний тиск, оскільки тривалий час хворіє на гіпертонічну хворобу, після чого звернувся до сімейного лікаря в місцеву лікарню. За результатами обстеження, позивачеві було встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба II ст., ст.2, РСССУ 3, СН 1, про що зроблено запис в медичній картці, однак з невідомих йому причин лікарняний лікарем не був відкритий, при цьому лікар пояснив, що надасть Е-направлення до лікаря-кардіолога, а медична сестра сказала, що направлення прийде у вигляді смс-повідомлення на його телефон.

Однак протягом 24 червня 2024 року та першої половини 25 червня 2025 року Е-направлення на мобільний телефон не надійшло, а його стан здоров`я погіршився, артеріальний тиск підвищився, був черговий гіпертонічний криз.

Е-направлення до лікаря-кардіолога в паперовому вигляді медична сестра видала його батькові тільки в обідню пору 25 червня 2024 року. Таким чином, на прийом до кардіолога 24 та 25 червня 2024 року позивач не потрапив у зв`язку з відсутністю Е-направлення, яке попередньо необхідно було зареєструвати в реєстратурі поліклініки. Час прийому лікаря-кардіолога обмежений, тільки з 09 год 00 хв до 11 год 00 хв. У зв`язку з відсутністю в електронній базі вільних місць, Е-направлення на прийом до лікаря-кардіолога було зареєстроване тільки на 24 липня 2024 року, однак фактично він потрапив до лікаря на прийом 11 липня 2024 року. Тобто, починаючи з 24 червня 2024 року до 10 липня 2024 року позивач хворів і лікувався амбулаторно вдома, а з 11 до 15 липня 2024 року лікувався стаціонарно в місцевій лікарні.

Позивач вважає, що наказом від 24 червня 2024 року керівництво увільнило його від роботи на невизначений термін. Аналіз цього наказу свідчить про те, що в порушення вимог п.47 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року, наказ про його оповіщення підприємством не видавався, а був безпідставно виданий наказ про увільнення від роботи.

Зазначає, що особисто жодних письмових чи усних заяв про необхідність увільнення його від роботи саме 24 червня 2024 року він не подавав, з розпорядженням ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке стало підставою для видання наказу, його не ознайомлювали, листів про необхідність явки до ТЦК не отримував, в пунктах 1, 2 наказу дата та час прибуття до ТЦК не вказана. При цьому, на який саме термін його увільнено від роботи, в наказі не зазначено.

Вважає своє звільнення незаконним і безпідставним також і тому, що відповідачем порушено встановлений ст.147, 148, 149 КЗпПУ порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки письмові пояснення від нього не вимагалися, доповідна записка безпосереднього начальника на ім`я керівника підприємства не складалася, від нього не витребовувалися пояснення про причини відсутності на роботі, лист з вимогою надання пояснень в письмовій формі на його домашню адресу не надсилався, акт про відмову від надання пояснень не складався. При цьому, саме з`ясування поважності відсутності працівника на роботі є визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення працівника з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ. Відповідач повинен був врахувати, що його відсутність на роботі можна кваліфікувати як прогул тільки в разі відсутності на це поважних причин.

Вказує, що лист з повідомленням про звільнення з посади він отримав 18 липня 2024 року, але без копії наказу. Наказ разом з трудовою книжкою він отримав рекомендованим листом 13 серпня 2024 року, тому вважає, що відповідач неправомірно зазначив в наказі дату звільнення 20 червня 2024 року.

Так, згідно з наказом №174-ОС від 16 липня 2024 року позивача було звільнено з посади 20 червня 2024 року, тобто не в останній день роботи, а, на думку відповідача, в перший день, коли він нібито вчинив прогул, що не відповідає вимогам листа Мінсоцполітики від 22 квітня 2019 року №82/0/22-19/133.

Також вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач переніс душевні страждання, була принижена його честь і гідність, ділова репутація, заподіяна моральна шкода, яку оцінює в 100 000 грн, оскільки внаслідок протиправного звільнення він втратив рівновагу і спокій, вимушений був вживати заходи щодо відновлення своїх порушених прав в суді.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказав, що позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду помічника начальника станції Знам`янка 21 червня 2023 року, а 17 травня 2024 року був переведений на посаду чергового по залізничній станції, але до самостійної роботи не був допущений у зв`язку з тим, що з 20 травня 2024 року призначений виконувати обов`язки начальника відділу технічного.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Знам`янської міської ради №283 від 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 зареєстрований помічником дієздатної особи ОСОБА_2 , з отриманням відповідного посвідчення. За наявності цих документів ОСОБА_1 , який перебуває на військовому обліку як військовозобов`язаний офіцер запасу, мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 01 червня 2024 року, яка у зв`язку з прийнятими змінами до законодавства втратила чинність. Прийнятий 11 квітня 2024 року Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань походження військової служби, мобілізації та військового обліку» зобов`язав громадян України, які перебувають на військовому обліку, протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані, в разі перебування на території України - шляхом прибуття самостійно до ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання або до центру надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності). Зазначений Закон набрав чинності 18 травня 2024 року, однак ОСОБА_1 не вживав дій на його виконання (маючи відстрочку від призову до 01 червня 2024 року як помічник дієздатної особи) і з 31 травня 2024 року до 19 червня 2024 року перебував на лікарняному.

12 червня 2024 року до керівництва Знам`янського регіону служби роботи станцій регіональної філії «Одеська залізниця» надійшло розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 №1533 щодо здійснення оповіщення працюючих військовозобов`язаних (в тому числі і ОСОБА_1 ) та забезпечення їх прибуття на 08 год 00 хв 13 червня 2024 року за місцезнаходженням ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час отримання підприємством розпорядження, ОСОБА_1 перебував на лікарняному, однак адміністрації було відомо, що термін його виходу на роботу 20 червня 2024 року. Повідомивши ІНФОРМАЦІЯ_3 про обставини неможливості прибуття ОСОБА_1 у встановлений термін 13 червня 2024 року, адміністрація підготувала наказ про увільнення ОСОБА_1 від роботи для уточнення облікових даних, чим забезпечила виконання вищезазначеного розпорядження. Однак 20 червня 2024 року замість ОСОБА_1 , який повинен був приступити до роботи, до кабінету начальника станції залізничної Знам`янка до 08 год 00 хв (до настання робочого часу) прибув його батько ОСОБА_3 з письмовою заявою від ОСОБА_1 , яка написана не ним особисто (почерк відрізняється від почерку ОСОБА_1 ) про надання двох днів відпустки (на 20.06.2024 та 21.06.2024) без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. Зазначає, що вказана позивачем причина в оригіналі заяви, відрізняється від причини, вказаної в позові, де вказано про раптову хворобу діда та обов`язковість адміністрації надавати працівнику соціальну відпустку по догляду за хворим рідним по крові, який за висновками медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Однак, по-перше, у висновку медичного закладу йдеться, що ОСОБА_2 потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи; по-друге, надання відпустки без збереження заробітної плати не є обов`язком роботодавця і роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) відповідно до п.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та у випадку, зазначеному в п.4 цієї статті. Тому, за встановленою на підприємстві нормою пред`явник заяви мав дочекатися рішення начальника станції щодо погодження або непогодження надання відпустки без збереження заробітної плати, однак цього не сталося. Наступного дня, 21 червня 2024 року, ОСОБА_1 на роботі не з`явився. На робоче місце ОСОБА_1 прибув 24 червня 2024 року та отримав від начальника станції наказ про увільнення від роботи на 24 червня 2024 року для поновлення особистих облікових даних. Зазначає, що зі змісту позовної заяви позивача вбачається, що останній, у зв`язку з раптовим погіршенням стану здоров`я, прийняв самостійне рішення лікуватися вдома амбулаторно з 24 червня 2024 року до 10 липня 2024 року. При цьому, він порушив вимоги наказу від 20 червня 2024 року щодо повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також вимоги Правил внутрішнього трудового розпорядку щодо повідомлення роботодавця про відсутність на роботі внаслідок хвороби (без повідомлення діагнозу).

В період відсутності ОСОБА_1 на роботі керівництвом станції Знам`янка складалися акти відсутності працівника на робочому місці з 20 червня 2024 року до 10 липня 2024 року. Крім того, комісією було здійснено виїзд за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 та за місцем проживання його батька з метою уточнення інформації про причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, про що складено акт від 28.06.2024. На телефонні дзвінки, який ОСОБА_1 надавав як свій особистий контактний номер телефону, він також не відповідав або телефон був вимкнений. Також ОСОБА_1 знав, що на 12 липня 2024 року було призначене засідання Профкому по розгляду питання його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин), тому перервав самочинно призначене собі лікування на дому і перейшов на лікування на стаціонар з 11 липня 2024 року до 15 липня 2024 року. Після отриманого погодження Профкому про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та видачі керівником відповідного наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року ОСОБА_1 було надіслано лист від 16 липня 2024 року №1248/НОК РВГІ-3 з інформацією про те, що йому необхідно з`явитися до відділу кадрів станції Знам`янка для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Проте 30 липня 2024 року від ОСОБА_1 отримано заяву з проханням направити йому трудову книжку та копію наказу про звільнення за місцем його проживання рекомендованим листом з повідомленням. Оскільки поважних причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 не наведено, звільнення відбулося законно, а тому відсутні підстави вважати, що внаслідок звільнення позивачу була завдана моральна шкода (а.с.50-56 том 1).

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому просив задовольнити його позовні вимоги. Зазначив, що наказом №183-ОС від 20 червня 2024 року відповідач увільнив його від роботи на 24 червня 2024 року, водночас наказом №174-ОС від 16 липня 2024 року він був звільнений з посади за прогул без поважних причин саме з 20 червня 2024 року, звертаючи увагу на порушення порядку нумерації наказів з датами їх видання.

Позивач заперечив щодо доводів представника відповідача про невиконання ним вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», оскільки він своєчасно, 20 червня 2024 року, уточнив свої персональні дані через ЦНАП, а відповідач, в свою чергу, не забронював його від мобілізації.

Вказує, що оскільки факту його призову на військову службу не було, тому наказ про його увільнення від роботи суперечить чинному законодавству та є незаконним.

Крім того, зазначаючи у відзиві, що його заява про надання відпустки без збереження заробітної плати на 20 та 21 червня 2024 року написана не ним, представник відповідача до відзиву не додав копію такої заяви, а також висновку почеркознавчої експертизи. Письмова відмова у наданні такої відпустки йому також не була надана. При цьому, 20 та 21 червня 2024 року він був відсутній з поважних причин, оскільки виконував обов`язки доглядача за дідом згідно з законом. А відсутність на роботі 24 червня 2024 року була санкціонована роботодавцем на підставі наказу про увільнення.

Позивач зазначив, що він страждає на гіпертонічну хворобу протягом 10 років і при її загостренні обов`язково призначається амбулаторне або стаціонарне лікування та звільнення працівника на цей час від роботи, проте сімейний лікар, до якого він звертався 24 червня 2024 року є молодим фахівцем, а тому помилково не відкрив йому лікарняний. Тож вважає, що відвідування лікаря це поважна причина невиходу на роботу.

Вказує, що роботодавець не довів факт його відсутності на робочому місці без поважних причин, жодних заходів, щоб дізнатися причини відсутності працівника, не вжив. За цим фактом службове розслідування не проводилося, акти про його відсутність на роботі складені неналежним чином, не містять необхідних даних про причини відсутності працівника на роботі, надати пояснення щодо відсутності на робочому місці йому не пропонували. Водночас роботодавець не виконав вимоги Закону та не здійснив його бронювання від мобілізації (а.с.111-117 том 1).

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», зазначену в наказі (розпорядженні) заступника начальника служби роботи станцій від 16.07.2024 №174-ОС, з «20.06.2024» на «16.07.2024».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довів суду належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що його звільнення було незаконним. В той же час, відповідачем на спростування заявлених позовних вимог, надані суду докази прогулів позивачем у вигляді відповідних актів, що складені у встановленому законом порядку, згоди профспілки на звільнення ОСОБА_1 , показів свідків та інших документів, що містяться в матеріалах справи та повністю спростовують позовні вимоги ОСОБА_1 .

За наведених обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 без поважних причин не з`являвся на роботі в період з 20 червня до 21 червня 2024 року, з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року та 16 липня 2024 року, а тому відповідач правомірно видав наказ №174-ОС від 16 липня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 за численні прогули без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

В свою чергу, перевіряючи законність оскаржуваного наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 20 червня 2024 року та визначено дату припинення трудових відносин сторін у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, який одночасно також є днем прогулу, суд врахував, що працівник не може бути звільнений в день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення.

Отже, встановивши наявність підстав для звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, однак при цьому зазначена в наказі про звільнення роботодавцем дата звільнення 20 червня 2024 року, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та висновкам Верховного Суду, тому днем звільнення ОСОБА_1 необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 16 липня 2024 року.

При цьому суд звернув увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причиною того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є його прогули без поважних причин, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Зазначив, що предметом спору у даній справі було саме визнання незаконним та скасування наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року про припинення трудового договору (контракту) згідно з п.4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин, але не зміна дати звільнення позивача з посади з 20 червня 2024 року на 16 липня 2024 року. Отже це не було предметом спору, а такої позовної вимоги, про зміну дати звільнення позивач не заявляв, тому зазначене суттєво впливає на обставини справи.

Вказує, що відповідач не оформлював наказу про накладення дисциплінарного стягнення на позивача, не ознайомлював його з цим наказом, а видав тільки наказ про припинення трудових відносин, тобто звільнив його з роботи без будь-яких попереджень, не врахував застосування правил та порядку накладання, оголошення дисциплінарних стягнень, не провів службове розслідування та не призначив для цього відповідну службову комісію.

Зазначив, що суд не звернув уваги на те, що 20 та 21 червня 2024 року він був відсутній на роботі з поважних причин у зв`язку з хворобою дідуся, за яким він здійснює догляд, про що повідомив відповідача та подав відповідну заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, на підставі п. 10 ст. 25 ЗУ «Про відпустки». Однак роботодавець не повідомив позивача ні 20 червня 2024 року, ні 21 червня 2024 року про не видання наказу та про необхідність йому вийти на роботу. Вказане позбавило можливості ОСОБА_1 реалізувати своє право на отримання відпустки без збереження заробітної плати.

Позивач стверджує, що 20 червня 2024 року уточнив свої персональні дані в ЦНАП та виконав вимоги ЗУ «Про внесення деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», а тому увільняти його від роботи 24 червня 2024 року у відповідача не було підстав. Зазначив, що його увільнили за ініціативою відповідача, однак в наказі про увільнення не було зазначено строк на який його увільнили, а також коли саме позивач повинен був прибути на місце роботи та приступити до виконання своїх посадових обов`язків.

Крім того, ОСОБА_1 акцентував увагу суду, що надані відповідачем акти про відсутність працівника на робочому місці не складені належним чином. Так, в актах не зазначено, що причина невиходу працівника на роботу це «прогул без поважних причин», не вказаний період відсутності працівника на роботі, в актах не вказано, з якого номеру телефонували позивачеві, складені акти не пронумеровані. Зазначив, що в акті від 28 червня 2024 року про виїзд комісії за місцем проживання працівника не зазначені прізвища сусідів.

Вказав, що за період з 20 червня 2024 року по 16 липня 2024 року він не отримував від відповідача жодного письмового попередження про рішення припинити з ним трудові відносини.

Окремо зазначив, що суд не дослідив належним чином той факт, що позивач хворів з 25 червня 2025 року по 10 липня 2024 року, однак з незалежних від нього причин не було створено медичний висновок про його тимчасову непрацездатність. Вважає, що суд повинен був залучити в якості експерта лікаря, який не створив медичний висновок про тимчасову непрацездатність.

Також вказав, що в день звільнення, 20 червня 2024 року роботодавець не перерахував на його банківську картку всі належні йому кошти, оскільки надходження коштів на його рахунок здійснювалось вже після звільнення: 22 липня 2024 року, 29 липня 2024 року, 06 серпня 2024 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечив щодо доводів та вимог апеляційної скарги і просив відмовити у її задоволенні.

Вказав, що відповідно до рішення виконавчого комітету Знам`янської міської ради від 10 серпня 2023 року № 283 позивач був зареєстрований помічником дієздатної особи ОСОБА_2 з отриманням відповідного посвідчення від 21 серпня 2023 року. За наявності цих документів позивач мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 01 червня 2024 року, яка у зв`язку з прийнятими змінами до законодавства втратила чинність. Прийнятий 11 квітня 2024 року Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» зобов`язав громадян України, які перебувають на військовому обліку, протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані, у разі перебування на території України - шляхом прибуття самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності). Зазначений Закон набрав чинності 18 травня 2024 року, однак позивач ніяким чином не приймав дій на його виконання (маючи відстрочку від призову до 01 червня 2024 року, як помічник дієздатної особи) і з 31 травня 2024 року до 19 червня 2024 року перебував на лікарняному.

12 червня 2024 року до керівництва Знам`янського регіону служби роботи станцій регіональної філії «Одеська залізниця» надійшло розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) від 12 червня 2024 року №1533 щодо здійснення оповіщення працюючих військовозобов`язаних (позивач в тому числі) та забезпечення їх прибуття на 08:00 13 червня 2024 року за місцезнаходженням ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На час отримання підприємством розпорядження позивач знаходився на лікарняному, але адміністрації було відомо, що термін його виходу на роботу 20 червня 2024 року. Повідомивши ІНФОРМАЦІЯ_6 про обставини неможливості прибуття позивача у встановлений термін 13 червня 2024 року адміністрація підготувала наказ про увільнення від роботи позивача для уточнення облікових даних, чим забезпечила виконання вищезазначеного розпорядження.

Процедура увільнення передбачає збереження робочого місця та середнього заробітку протягом терміну уточнення облікових даних, який підтверджується по факту перебування відповідними документами ІНФОРМАЦІЯ_6 . Але 20 червня 2024 року замість позивача, який повинен був приступити до роботи, до кабінету начальника станції залізничної Знам`янка до 08:00 (до настання робочого часу) прибув його батько ОСОБА_3 з письмовою заявою від позивача, яка написана не ним особисто, (почерк відрізняється від почерку позивача) про надання двох днів відпустки (на 20.06.2024 та 21.06.2024) без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. Вказана причина в оригіналі заяви відрізняється від причини, вказаної у позовній заяві, де вказано про раптову хворобу дідуся та обов`язковість адміністрації надавати працівнику соціальну відпустку по догляду за хворим рідним по крові, який за висновками медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Представник звернув увагу, що рідний син раптово захворівшого батька носить заяви на місце роботи онука хворого, який є працівником підприємства критичної інфраструктури і який незрозуміло на підставі чийого рішення повинен наглядати за хворим дідусем на постійній основі.

Однак по-перше, у висновку медичного закладу йдеться, що ОСОБА_2 потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (висн.114 від 05 квітня 2024 року); по-друге, надання відпустки без збереження заробітної плати не є обов`язком роботодавця і роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) відповідно до п. 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та у випадку, зазначеному у п. 4 цієї статті. Тому, за установленою на підприємстві нормою батько позивача мав дочекатися рішення начальника станції щодо погодження або непогодження надання відпустки без збереження заробітної плати, але цього не сталося.

Вважає, що нічого не заважало позивачу з`явитися на роботу з зазначеною заявою, якщо він мав намір брати участь у догляді хворого по крові.

Щодо інших днів прогулів позивача, представник зазначив, що відповідальними особами складались відповідні акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, також телефонували йому, однак він не відповідав на телефонні дзвінки.

Окремо вказав, що в цій справі роботодавець теж є постраждалою стороною. По-перше, внаслідок невиконання позивачем якісно та у встановлений термін посадових обов`язків і завдань керівництва регіональної філії «Одеська залізниця»; по-друге, внаслідок звільнення необхідно було шукати іншого працівника, вчити його до набуття певного досвіду, а це час наставника і гроші підприємства.

Звернув увагу, що профспілкова організація підприємства не надала б згоди на звільнення позивача, якби вбачала, що таке дисциплінарне стягнення порушує честь, гідність, а особливо - ділову репутацію працівника (а.с.159-161 том 2).

Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що його звільнення є незаконним, за відсутності фактів порушення трудової дисципліни, порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення, вимог Конвенції міжнародних організацій праці (МОП), законів України з трудового права та організації трудових відносин в умовах воєнного стану (а.с.150-157 том 2).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача адвоката Урсаленка О. М., представника відповідача Пашка С. Г., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року - зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

На підставі наказу (розпорядження) заступника начальника служби роботи станцій по Знам`янському регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Філоновського В. №110-ОС від 16 травня 2024 року ОСОБА_1 з посади помічника начальника станції Знам`янка з 17 травня 2024 року переведений постійно на посаду чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» (а.с.21, 105 том 1).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області №283 від 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 є помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_2 (діда), ІНФОРМАЦІЯ_7 , який за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки (а.с.7 том 1).

12 червня 2024 року за №1533 ІНФОРМАЦІЯ_8 направив на адресу ВП «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» розпорядження, в якому на виконання Конституції України, Законів України «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», зобов`язав відповідача здійснити оповіщення військовозобов`язаного ОСОБА_1 про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 , для уточнення облікових даних; забезпечити його прибуття на 08:00 13 червня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Про виконання розпорядження доповісти до 12:00 13 червня 2024 року (а.с.62 том 1). Вказане розпорядження отримано відповідальним працівником відповідача 12 червня 2024 року.

13 червня 2024 року заступник начальника (з регіональної координації) Знам`янського регіону направив начальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 лист, в якому повідомив, що ОСОБА_1 з 31 травня 2024 року по теперішній час перебуває на лікарняному; по закінченню лікарняного вищезазначений військовозобов`язаний буде направлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.67 том 1).

На виконання розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12 червня 2024 року, наказом заступника начальника служби роботи станцій ОСОБА_4 №183-ОС від 20 червня 2024 року ОСОБА_1 увільнено від роботи 24 червня 2024 року з метою прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підстава: розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 №1533 від 12 червня 2024 року. Згідно підпису на наказі, ОСОБА_1 ознайомлений із даним наказом 24 червня 2024 року.

20 червня 2024 року о 10 год. 50 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 20 червня 2024 року черговий по залізничній станції який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.98 том 1).

21 червня 2024 року о 11 год. 05 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 21 червня 2024 року черговий по залізничній станції який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.97 том 1).

24 червня 2024 року о 07 год. 55 хв., за місцем роботи позивача було складено акт про відмову від надання письмових пояснень працівником станції Знам`янка виробничого штату «Служба роботи станцій» Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця». Даний акт складено про те, що 24 червня 2024 року о 07:40 черговий по залізничній станції, на якого з 20 травня 2024 року покладено виконання обов`язків начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. з`явився на робоче місце. На запитання начальника станції ОСОБА_5 де працівник перебував 20 червня 2024 року та 21 червня 2024 року ОСОБА_1 чітких пояснень не надав. Від письмового пояснення відмовився мотивуючи тим, що ним буде надано лікарняний лист адміністрації. ОСОБА_1 ознайомився з наказом від 20 червня 2024 року щодо увільнення від роботи 24 червня 2024 року та направлення його до ІНФОРМАЦІЯ_1 . З наказом працівник ознайомився та отримав на руки копію повідомивши, що о 08:00 год. буде йти до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.78 том 1).

24 червня 2024 року о 16 год. 55 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 24 червня 2024 року о 07 год. 40 хв. ОСОБА_1 , з`явився на робоче місце, ознайомився з наказом від 20 червня 2024 року №183-ОС про увільнення його від роботи 24 червня 2024 року для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав на руки копію цього наказу, повідомивши начальника станції про те, що о 08.00 год. піде до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 24 червня 2024 року протягом дня на робоче місце ОСОБА_1 не повернувся та не надав ніяких підтверджуючих документів щодо перебування в ІНФОРМАЦІЯ_1 . На телефонні дзвінки не відповідає, оскільки телефон вимкнено (а.с.96 том 1).

25 червня 2024 року о 11 год. 15 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 25 червня 2024 року черговий по залізничній станції який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.92 том 1).

25 червня 2024 року заступник начальника (з регіональної координації) Знам`янського регіону направив лист начальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому повідомив, що ОСОБА_1 , по закінченню з лікарняного наказом від 20 червня 2024 року увільнено від роботи 24 червня 2024 року для прибуття до РТЦК, зазначив, що з даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений, а також просив надати інформацію стосовно перебування за викликом 24 червня 2024 року ОСОБА_1 у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.94 том 1).

26 червня 2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив, що ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 на протязі 24 червня 2024 року та 25 червня 2024 року не з`явився. Зазначив, що дані матеріали стосовно ОСОБА_1 будуть направлені до органів Національної поліції (а.с.93 том 1).

26 червня 2024 року о 11 год. 10 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 26 червня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.91 том 1).

27 червня 2024 року о 11 год. 05 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 27 червня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.90 том 1).

28 червня 2024 року о 11 год. 15 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 28 червня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.89 том 1).

Крім того, 28 червня 2024 року о 11 год. 15 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про виїзд комісії за місцем проживання працівника станції Знам`янка ОСОБА_1 за адресою по АДРЕСА_2 . Зазначено, що двері ніхто не відчинив. Сусіди про місцезнаходження позивача інформації не надали (а.с.88 том 1).

Відповідно до Актів про відсутність працівника на роботі від 01 липня 2024 року, 02 липня 2024 року, 03 липня 2024 року, 04 липня 2024 року, 05 липня 2024 року, 08 липня 2024 року, 09 липня 2024 року, 10 липня 2024 року ОСОБА_1 в ці дні на роботу не вийшов, причини невиходу невідомі, на телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений (а.с.80-87 том 1).

08 липня 2024 року заступник начальника служби (з регіональної координації) Знам`янського регіону направив подання голові первинної профспілкової організації станції Знам`янського регіону А. Івановій про розгляд на засіданні профспілкового комітету даного подання та надання згоди на звільнення ОСОБА_1 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП (а.с.69-70 том 1).

12 липня 2024 року заступник начальника служби (з регіональної координації) Знам`янського регіону направив директору КНП «Знам`янська міська лікарня ім. А. В. Лисенка» лист, в якому просив надати інформацію стосовно перебування або не перебування на лікуванні ОСОБА_1 у період з 20 червня 2024 року по теперішній час (а.с.72 том 1).

Згідно з повідомленням КНП «Знам`янська міська лікарня ім. А.В. Лисенка» Знам`янської міської ради від 12 липня 2024 року, ОСОБА_1 з 11 липня 2024 року перебуває на стаціонарному лікуванні у загально-терапевтичному відділенні цього медичного закладу (а.с.73 том 1).

Первинною профспілковою організацією станцій Знам`янського регіону 12 липня 2024 року проведено засідання профспілкового комітету, на якому, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на роботі без поважних причин в період з 20 червня 2024 року по 10 липня 2024 року, надано згоду на його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). На засіданні комітету замість ОСОБА_1 був присутній його представник адвокат Урсаленко О. М., який з приводу відсутності ОСОБА_1 на роботі з 20 червня 2024 року до 04 липня 2024 року повідомив, що останній знаходиться на лікарняному, що, на його думку, підтверджується електронним направленням сімейного лікаря від 24 червня 2024 року на консультацію до кардіолога. Також зазначив, що через неясність схеми підпорядкування на підприємстві ОСОБА_1 не зміг зорієнтуватися кому саме повідомити про свій новий лікарняний (а.с.63-66 том 1).

16 липня 2024 року о 11 год. 10 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 16 липня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.74 том 1).

Відповідно до наказу (розпорядження) заступника начальника служби роботи станцій по Знам`янському регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» №174-ОС від 16 липня 2024 року, ОСОБА_1 звільнено 20 червня 2024 року із займаної ним посади за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава: акти про відсутність працівника на роботі від 20.06.2024, 21.06.2024, 24.06.2024, 25.06.2024, 26.06.2024, 27.06.2024, 28.06.2024, 01.07.2024, 02.07.2024, 03.07.2024, 04.07.2024, 05.07.2024, 08.07.2024, 09.07.2024, 10.07.2024, 16.07.2024; акт про виїзд комісії за місцем проживання ОСОБА_1 від 28.06.2024; подання до первинної профспілкової організації станцій Знам`янського регіону від 08.07.2024 №НОК РВП-3/1183 щодо розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України; витяг з протоколу №09 від 12.07.2024 про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 згідно з п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) (а.с.6 том 1).

Листом від 02 серпня 2024 року в.о. директора КНП «Знам`янський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Знам`янської міської ради, у відповідь на звернення ОСОБА_1 повідомив, що за даними в електронній системі охорони здоров`я (ЕСОЗ) 24 червня 2024 року зафіксований електронний прийом пацієнта ОСОБА_1 . Після огляду лікаря загальної практики-сімейної медицини Знам`янської амбулаторії загальної практики-сімейної медицини ОСОБА_6 , додаткового обстеження (електрокардіограма) встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ст., ІІ ст.; РССУ 3, СН І, неускладена (К 86) та надано роз`яснення щодо лікування з подальшою консультацією лікаря кардіолога (що підтверджує створене в ЕСОЗ електронне направлення 24 червня 2024 року, номер якого надходить пацієнту вигляді СМС повідомлення від Еhealth на зазначений у декларації номер телефону, а у паперовій формі на прохання пацієнта.) при огляді пацієнта лише лікар встановлює факт доцільності створення E-лікарняного працездатній особі (а.с.17 том 1).

Допитані в суді першої інстанції свідки пояснили таке.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що він працює на посаді заступника начальника служби роботи станції по Знам`янському регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця». ОСОБА_1 працював на посаді чергового по станції, наказом від 16.07.2024 був звільнений за прогул з 20.06.2024, тобто в день першого прогулу. Перед звільненням потрібно було з`ясувати причини його неявки на роботу, тому робилися запити до лікарні, оскільки була інформація про можливе перебування ОСОБА_1 на лікарняному. Також до нього додому виїжджала комісія, щоб з`ясувати його місце знаходження і зрозуміти, чи є поважні причини неявки на роботу. Крім того, готувалися документи на Профком і після отримання від них згоди ОСОБА_1 був звільнений. Про надходження заяви від ОСОБА_1 про надання відпустки на 20 та 21 червня 2024 року він не знає, йому достовірно відомо, що таку заяву особисто ОСОБА_1 за місце роботи не подавав. Зранку 24 червня 2024 року, до початку робочого часу, до нього в кабінет прийшов ОСОБА_1 та поставив до відома, що він йде вирішувати проблему з РТЦК, інших тем розмови не пам`ятає, щодо заяви про відпустку на 20 та 21 червня 2024 року ОСОБА_1 не згадував. У них на підприємстві, як правило, працівників у разі їх неявки на роботу одразу не звільняють, можливо у них виникли обставини, які є поважними і про них неможливо в той же день повідомити. Тому вони завжди проводять перевірку, комісія виїжджає додому до працівника, робляться запити на наявність лікарняних. В свою чергу, ОСОБА_1 не виходив на зв`язок, вимкнув телефон, і коли його батько приходив до нього, то на запитання про місцезнаходження ОСОБА_1 , батько відповів, що у нього немає такої інформації, він не знає, де знаходиться його син. Тому вони самі намагалися його знайти.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що він працює на посаді начальника по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій по Знам`янському регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця». На початку робочого дня 20 червня 2024 року до нього в кабінет з`явився чоловік, який представився батьком ОСОБА_1 , та повідомив, що ОСОБА_1 не може прибути на роботу і просив надати його синові відпустку без збереження заробітної плати на 20 та 21 червня 2024 року. На це він відповів, що на даний період від РТЦК надійшло повідомлення про виклик ОСОБА_1 для уточнення даних і поки не буде виконано цю вимогу ОСОБА_1 не буде надано жодної відпустки. Батько ОСОБА_1 ще раз наголосив, що є крайня потреба у наданні відпустки, на що він йому повторив раніше сказане. У цього чоловіка були на руках папери, але з ними він не ознайомлювався, жодна заява про надання відпустки на підприємстві не реєструвалася, йому на розгляд не передавалася. Цього ж дня після 11 год до нього прийшов безпосередній керівник ОСОБА_1 головний інженер ОСОБА_8 , і доповів, що станом на цей час ОСОБА_1 на роботі немає, слухавку він не бере. У зв`язку з цим був складений акт про відсутність працівника на робочому місці. Наступного дня ОСОБА_1 також на роботу не з`явився, про що був складений відповідний акт. В понеділок 24 червня 2024 року, до початку робочого дня, до нього в кабінет прийшов ОСОБА_1 . Під час спілкування причин своєї відсутності 20 та 21 червня 2024 року ОСОБА_1 не пояснив, на запитання де він був, сказав, що потім все пояснить. В свою чергу, він повідомив ОСОБА_1 про розпорядження РТЦК, ознайомив з наказом про увільнення на 24 червня 2024 року та пояснив про необхідність надання довідки, яка б підтверджувала його перебування в РТЦК. Взявши копію наказу, ОСОБА_1 сказав, що у нього на сьогодні і так був запланований візит до РТЦК і прямо зараз він туди направляється. Після цього на роботу ОСОБА_1 більше не виходив, за ці дні складалися акти про відсутність працівника на робочому місці. День 24 червня 2024 року ОСОБА_1 був зарахований як прогул, оскільки він не надав письмове підтвердження про перебування цього дня в РТЦК.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді інженера першої категорії служби кадрової і соціальної політики РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», до її посадових обов`язків входить оформлення наказів та доведення їх до відома працівників. ОСОБА_1 наказом від 16 липня 2024 року був звільнений за прогул з 20 червня 2024 року, тобто в день першого прогулу, який був зафіксований відповідним актом. Проєкт наказу вона робила за розпорядженням керівника підприємства. Весь час, коли ОСОБА_1 був відсутній, підприємство намагалося з`ясувати його місце знаходження.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що він працює на посаді головного інженера станції Знам`янка. ОСОБА_1 20 червня 2024 року не з`явився на роботу, на робочому місці його ніхто не бачив. Ним здійснювалися спроби йому зателефонувати на мобільний телефон, однак ніхто не відповідав, телефон був вимкнений. Також він обійшов всю територію підприємства, однак ОСОБА_1 ніде не було. Після цього він пішов до начальника станції, якому в усній формі доповів про відсутність ОСОБА_1 . Після цього той на роботу не з`являвся, про це складалися відповідні акти, через деякий час комісія виїхала до нього додому, але там ніхто не відкрив.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді табельника станції Знам`янка. Їй відомо, що ОСОБА_1 не виходив на роботу, тому складалися акти про відсутність працівника. На цій підставі за 20 червня та 21 червня 2024 року стосовно ОСОБА_1 у табелі обліку робочого часу було проставлено позначку НЗ неявка з нез`ясованих причин. За 24 червня 2024 року проставлена така ж позначка.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді бухгалтера пункту комерційного огляду станції Знам`янка. Коли ОСОБА_1 не з`явився на роботі та не відповідав на дзвінки, вона, як член профспілки, разом з головним інженером та начальником відділу кадрів поїхали за місцем його проживання з метою з`ясування причин. Вони дзвонили в двері, стукали, однак звідти ніхто не вийшов. Після цього вони поїхали за місцем проживання його діда, але і там їм ніхто не відкрив двері.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді начальника Знам`янського регіонального відділу управління персоналом служби роботи станції. Про те, що ОСОБА_1 не було на роботі 21 червня та 21 червня 2024 року, їй стало відомо пізніше, одразу їй про це не повідомляли. На час звільнення ОСОБА_1 з роботи вона перебувала у відпустці, участь в цьому не брала, рішення про звільнення приймає безпосередній керівник. Також пояснила, що реєстрація актів про відсутність працівника на роботі не передбачена.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показав, що він є батьком позивача. Оскільки дід позивача (батько свідка) раптово захворів, тому ОСОБА_1 залишився з ним, оскільки він є його доглядачем. З цієї причини його син 20 червня 2024 року попросив, щоб він заніс на роботу заяву на відпустку без збереження заробітної плати на 20 червня та 21 червня 2024 року. О 07 год 10 хв він зайшов в кабінет до начальника станції Маляренка Д. О. та особисто дав йому в руки заяву. Той її прочитав, поклав на стіл та по суті заяви нічого не відповів, після чого він одразу пішов. Зазначив, що в цьому випадку він виконував функції кур`єра, не знав, що потрібно було дочекатися рішення керівництва щодо заяви.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно статті 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується власником до працівника за порушення трудової дисципліни.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні, зокрема, Правил внутрішнього трудового розпорядку, посадових інструкцій, прогул.

Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18), зазначено, що: «прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Робочим місцем працівника вважається певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Прогулом необхідно вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а й на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

При цьому судам необхідно також враховувати, що працівник має підпорядковане становище перед працедавцем, а тому потребує підвищеного захисту від неправомірних дій роботодавця.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази».

Частиною 1 статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

На підставі статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за прогул, вчинений з вини працівника.

За змістом статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивача було звільнено із займаної ним посади, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП за прогули без поважних причин.

Надаючи оцінку законності звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що позивач без поважних причин не з`являвся на роботі в період з 20 до 21 червня 2024 року, з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року та 16 липня 2024 року, а тому суд виснував, що відповідач правомірно видав наказ №174-ОС від 16 липня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 за численні прогули без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Разом з тим, перевіряючи законність оскаржуваного наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 20 червня 2024 року та визначено дату припинення трудових відносин сторін у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, який одночасно також є днем прогулу, суд врахував, що працівник не може бути звільнений в день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Встановивши наявність підстав для звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, однак при цьому зазначена в наказі про звільнення роботодавцем дата звільнення 20 червня 2024 року, не відповідає наведеним положенням КЗпП України, суд першої інстанції виснував, що днем звільнення ОСОБА_1 необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 16 липня 2024 року.

Колегія суддів частково погоджується із висновками суду першої інстанції, однак вважає, що суд помилково виснував, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин 20 червня 2024 року та 21 червня 2024 року, з огляду на таке.

В апеляційній скарзі позивач зазначав про те, що 20 та 21 червня 2024 року був відсутній на роботі з поважних причин, а саме у зв`язку з хворобою дідуся за яким він здійснює догляд.

Так, згідно з рішенням виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області №283 від 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 є помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_2 (діда), ІНФОРМАЦІЯ_7 , який за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки.

20 червня 2024 року о 10 год. 50 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 20 червня 2024 року черговий по залізничній станції який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.98 том 1).

21 червня 2024 року о 11 год. 05 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 21 червня 2024 року черговий по залізничній станції який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.97 том 1).

ОСОБА_1 вказував, що у зв`язку з раптовою хворобою діда, 19 червня 2024 року вечором він написав заяву на ім`я керівника про надання йому двох днів відпустки без збереження заробітної плати 20 червня 2024 року та 21 червня 2024 року, яка була передана його батьком ОСОБА_3 до початку робочого часу 20 червня 2024 року начальнику станції Маляренку Д. О.

Вказана заява у матеріалах справи відсутня, однак факт наявності такої заяви був встановлений під час розгляду справи в суді першої інстанції. Зокрема, як у відзиві, так і в судовому засіданні представник відповідача пояснював, що зранку 20 червня 2024 року до початку робочого часу батько ОСОБА_1 заніс на підприємство заяву про надання позивачу відпустки на 20 червня 2024 та 21 червня 2024 року, проте ця заява не розглядалася, оскільки вона була подана не особисто ОСОБА_1 і на реєстрацію не передавалася. ОСОБА_5 , будучи допитаним в якості свідка, показав суду, що на початку робочого дня 20 червня 2024 року до нього в кабінет з`явився батько позивача, у якого в руках були папери, з проханням надати його сину відпустку без збереження заробітної плати на 20 та 21 червня 2024 року. Батько позивача ОСОБА_3 в якості свідка показав, що на прохання сина він зранку 20 червня 2024 року прийшов до начальника станції Маляренка Д. О. та особисто дав йому в руки заяву сина про надання відпустки без збереження заробітної плати на 20 та 21 червня 2024 року.

Отже судом встановлено, що позивач дійсно через батька зранку 20 червня 2024 року передав на ім`я керівника заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на 20 та 21 червня 2024 року.

Пунктом 10 статті 25 ЗУ «Про відпустки» визначено, що відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів.

Отже позивач у справі, будучи помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_2 (діда), ІНФОРМАЦІЯ_7 , який за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки, правомірно очікував, що в порядку п.10 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» його заява про надання йому відпустки за власний рахунок 20 та 21 червня 2024 року підлягала задоволенню, проте відповідач зазначеного не врахував і безпідставно визнав прогулом відсутність позивача на роботі без поважних причин 20 і 21 червня 2024 року.

Відтак, висновки місцевого суду в цій частині щодо визначення 20 та 21 червня 2024 року днями прогулу позивача є помилковими, суд не врахував вимог ЗУ «Про відпустки», а тому рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року у вказаній частині слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо відсутності позивача на роботі 20 червня 2024 року та 21 червня 2024 року в редакції цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині знайшли своє підтвердження.

Щодо відсутності позивача на роботі 24 червня 2024 року, то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що 24 червня 2024 року позивач хворів, що підтверджується витягом з його амбулаторної картки та подальшим електронним направленням лікаря на консультацію до кардіолога, а тому, з огляду на результати медичного обстеження, позивач дійсно не міг 24 червня 2024 року виконувати свої обов`язки або ж щодо прибуття до РТЦК та СП, або ж на роботу, у зв`язку з чим суд вважає, що неявка позивача на роботі 24 червня 2024 року не може вважатися прогулом в розумінні п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Разом з тим, що стосується вимог апеляційної скарги в іншій частині, колегія суддів не встановила підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Щодо періоду відсутності позивача на роботі з 25 червня 2024 року по 10 липня 2024 року.

25 червня 2024 року о 11 год. 15 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 25 червня 2024 року черговий по залізничній станції який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.92 том 1).

26 червня 2024 року о 11 год. 10 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 26 червня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.91 том 1).

27 червня 2024 року о 11 год. 05 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 27 червня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.90 том 1).

28 червня 2024 року о 11 год. 15 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 28 червня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.89 том 1).

Крім того, 28 червня 2024 року о 11 год. 15 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про виїзд комісії за місцем проживання працівника станції Знам`янка ОСОБА_1 за адресою по АДРЕСА_2 . Зазначено, що двері ніхто не відчинив. Сусіди про місцезнаходження позивача інформації не надали (а.с.88 том 1).

Відповідно до Актів про відсутність працівника на роботі від 01 липня 2024 року, 02 липня 2024 року, 03 липня 2024 року, 04 липня 2024 року, 05 липня 2024 року, 08 липня 2024 року, 09 липня 2024 року, 10 липня 2024 року ОСОБА_1 в ці дні на роботу не вийшов, причини невиходу невідомі, на телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений (а.с.80-87 том 1).

Відтак, у період з 25 червня 2024 року по 10 липня 2024 року, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, про що відповідачем складались відповідні акти, в подальшому вказані дні були визнані роботодавцем прогулом.

Заперечуючи проти вказаного, позивач зазначав, що з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року він знаходився вдома, на роботу не виходив у зв`язку з хворобою, при цьому лікарняний у нього за цей період відсутній. Чому сімейним лікарем не було створено Е-лікарняний, йому невідомо, зазначав, що за наявність лікарняного відповідає саме лікар, а не позивач.

Крім того, позивач вважав, що наказом від 24 червня 2024 року керівництво увільнило його від роботи на невизначений термін, а тому він мав всі підстави не виходити на роботу.

Позивачем на підтвердження поважності причин своєї відсутності на робочому місці з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року надано витяг зі своєї амбулаторної картки, в якій мається запис про огляд 24 червня 2024 року сімейним лікарем, яким встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба, тривожно-невротичний стан, та рекомендовано консультацію кардіолога.

Також позивачем надано створене 24 червня 2024 року на його ім`я сімейним лікарем ОСОБА_6 електронне направлення №4008-3371-2946-8879 для консультації кардіолога, діагноз основний: гіпертонія неускладнена.

Крім того, позивачем надані відповіді на його звернення від КНП «Знам`янський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Знам`янської міської ради від 02 серпня 2024 року та від департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної військової адміністрації від 09 серпня 2024 року, за змістом яких в електронній системі охорони здоров`я (ЕСОЗ) 24 червня 2024 року зафіксований електронний прийом пацієнта ОСОБА_1 . Після огляду лікарем загальної практики-сімейної медицини Знам`янської амбулаторії ОСОБА_6 та додаткового обстеження (електрокардіограма) встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ст., II ст, РССУ 3, СН 1, неускладнена (К 86) та надано роз`яснення щодо лікування з подальшою консультацією лікаря-кардіолога, що підтверджує створене в ЕСОЗ електронне направлення 24 червня 2024 року, номер якого надходить пацієнту у вигляді смс-повідомлення від E heаlth на зазначений у декларації номер телефону, а у паперовій формі на прохання пацієнта. Також зазначено, що при огляді пацієнта лише лікар встановлює факт доцільності створення Е-лікарняного працездатній особі.

Суд правильно оцінив надані позивачем докази та обгрунтовано дійшов висновків, що позивач не підтвердив наявність поважних причин відсутності на роботі у період з 25 червня 2024 року по 10 липня 2024 року та помилково вважав, що перебував на лікарняному, оскільки тимчасова непрацездатність працівника підтверджується листком непрацездатності або ж відповідними медичними довідками, які наразі відсутні.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості позивача прибути на робоче місце після відвідування 24 червня 2024 року лікаря за станом здоров`я, матеріали справи не містять, як і не містять жодних доказів, які б свідчили, що позивач попередив відповідача про невихід на роботу в ці дні, що також не може бути залишене без уваги. Обставин неможливості вчинити такі дії позивач не довів.

Щодо тверджень позивача, що за наявність Е-лікарняного відповідає саме лікар, а не позивач, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 будучи працевлаштованим, та особою, на якого покладена певна відповідальність, був зобов`язаний з`ясувати факт наявності лікарняного як з лікарем, так і з безпосереднім роботодавцем.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що невихід ОСОБА_1 на роботу 25 червня 2024 року, а також всі наступні дні до 10 липня 2024 року (12 днів), які він самовільтно використав як дні відпочинку, не дає підстав вважати, що були поважні причині для його відсутністю на роботі.

Отже, в період з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року позивач допустив прогул, оскільки безперервно був відсутній на роботі без поважних причин, та не надав суду доказів на спростування вказаних обставин.

Доводи позивача щодо того, що наказом №183-ОС від 20 червня 2024 року керівництво увільнило позивача від роботи на невизначений термін, не приймаються до уваги, оскільки зі змісту цього наказу достовірно установлено, що позивач був увільнений від роботи саме на 24 червня 2024 року.

Щодо відсутності позивача на роботі 16 липня 2024 року.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 16 липня 2024 року о 11 год. 10 хв. відповідальними працівниками відповідача складено акт про те, що 16 липня 2024 року черговий по залізничній станції, який виконує обов`язки начальника відділу станції Знам`янка Панін М. Ю. не вийшов на роботу. Причина не виходу на роботу членам комісії не відома. На дзвінки ОСОБА_1 не відповідає (а.с.74 том 1).

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 з 11 липня 2024 року до 15 липня 2024 року перебував на лікарняному та після закінчення періоду тимчасової непрацездатності мав стати до роботи 16 липня 2024 року. Однак у вказаний день ОСОБА_1 на роботу не вийшов, що підтверджено вищезазначеним актом, та самими поясненнями позивача, який зазначив, що самостійно прийняв таке рішення, оскільки під час телефонної розмови 15 липня 2024 року з працівником підприємства йому стало відомо про заплановане на 16 липня 2024 року його звільнення.

Відповідно до наказу (розпорядження) заступника начальника служби роботи станцій по Знам`янському регіону регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» №174-ОС від 16 липня 2024 року, ОСОБА_1 звільнено 20 червня 2024 року із займаної ним посади за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава: акти про відсутність працівника на роботі від 20.06.2024, 21.06.2024, 24.06.2024, 25.06.2024, 26.06.2024, 27.06.2024, 28.06.2024, 01.07.2024, 02.07.2024, 03.07.2024, 04.07.2024, 05.07.2024, 08.07.2024, 09.07.2024, 10.07.2024, 16.07.2024; акт про виїзд комісії за місцем проживання ОСОБА_1 від 28.06.2024; подання до первинної профспілкової організації станцій Знам`янського регіону від 08.07.2024 №НОК РВП-3/1183 щодо розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України; витяг з протоколу №09 від 12.07.2024 про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 згідно з п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) (а.с.6 том 1).

Оскільки позивач після закінчення періоду тимчасової непрацездатності мав стати до роботи 16 липня 2024 року, який є робочим днем, однак самовільно на роботу не вийшов, тому цей день правомірно визнано роботодавцем прогулом, оскільки позивач протягом всього робочого дня 16 липня 2024 року був відсутній на роботі без поважних причин.

Позивач безпідставно вважає своє звільнення незаконним.

Відповідачем на спростування заявлених позовних вимог, надані суду докази допущених позивачем прогулів: відповідні акти, які складені у встановленому законом порядку, свідки також підтвердили викладені у актах обставини.

За наведених обставин, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 без поважних причин був відсутній на роботі в період з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року та 16 липня 2024 роаку, відповідач правомірно видав наказ №174-ОС від 16 липня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 за прогули без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Оскаржуваний наказ виданий в межах передбаченого законом строку застосування до порушника дисциплінарного стягнення у виді звільнення, а саме не пізніше одного місяця з дня його виявлення і не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Щодо доводів апелянта про неналежне складення роботодавцем актів про відсутність працівника на роботі, апеляційний суд зазначає таке.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається в довільній письмовій формі та підписується не менше, ніж двома працівниками. В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня. Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. В таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника. Вимог до реєстрації цього акту законодавством не встановлено.

Також позивач зазначав про недотримання відповідачем вимог закону щодо обов`язку отримати пояснення у працівника про причини проступку.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №235/5659/20 зазначено, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Відповідач належним чином здійснював фіксацію фактів неявки позивача на робоче місце, вживав заходи щодо з`ясування причин відсутності працівника, однак відібрати будь-які усні чи письмові пояснення від ОСОБА_1 було неможливим у зв`язку з безперервним невиходом останнього на роботу, а при виїзді до його місця проживання також не вдалося отримати будь-які пояснення, оскільки двері не відчинили.

Відтак, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, підстави для скасування наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року та поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні.

Позивач заперечував щодо зміни місцевим судом дати його звільнення, вказував про те, що він такі позовні вимоги не заявляв.

Так, згідно наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 20 червня 2024 року та визначено дату припинення трудових відносин сторін у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, який одночасно також є днем прогулу, суд врахував, що працівник не може бути звільнений в день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення.

За змістом статті 47 КЗпП України, яка передбачає обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, та статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником у день звільнення, останнім робочим днем є день звільнення. Отже, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд, які викладені в постановах, зокрема від 24 жовтня 2018 року у справі №307/3549/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №578/62/18, від 15 квітня 2020 року у справі №462/993/17, від 03 травня 2022 року у справі №759/10779/20.

Встановивши наявність підстав для звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, однак з`ясувавши, що зазначена в наказі про звільнення роботодавцем дата звільнення позивача 20 червня 2024 року, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та висновкам Верховного Суду, місцевий суд правомірно змінив дату звільнення позивача та вважав днем звільнення ОСОБА_1 вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 16 липня 2024 року.

При цьому, суд правильно звернув увагу, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причиною того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є його прогули без поважних причин, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток.

За таких обставин, висновки місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження лише в частині шодо наявності поважних причин відсутності позивача на роботі 20 червня та 21 червня 2024 року, що вказує на помилковий висновок суду першої інстанції про вчинення прогулу в ці дні.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, які були належним чином досліджені і правильно оцінені судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене судове рішення змінити в мотивувальній частині, зауваживши про наявність поважних причин відсутності на роботі 20 червня 2024 року та 21 червня 2024 року позивача, оскільки враховуючи норми пункту 10 статті 25 ЗУ «Про відпустки» останній мав правомірне очікування, що за його бажанням (заявою) буде надана в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати для догляду за хворим рідним по крові (дідом), який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

В іншій частині рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 рокує законним і обгрунтованим, підлягає залишенню без змін, а тому судові витрати покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20.10.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Дуковський

О. Л. Карпенко