Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 695/124/25
Номер провадження2/711/1119/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
17 жовтня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В.,
представника позивача адвоката Нечипоренко Ж.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини,
13 січня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нечипоренко Жанна Миколаївна, звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з вказаною позовною заявою, в якій просить суд позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки (вхідний №459, а.с.2-8).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 13 квітня 2006 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області.
Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.04.2017 в справі №711/842/17 шлюб між сторонами розірваний. Проте після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з відповідачем.

У липні 2017 року позивач прийняв рішення забрати дітей до себе, оскільки у відповідача різко погіршився психічний стан здоров`я і життя дітей перебувало під ризиком.

23 серпня 2017 року рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради №267 було визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Як стверджує позивач у мотивувальній частині позову, починаючи з 2017 року відповідач ОСОБА_2 жодним чином не піклується про дітей.

Наразі старшій доньці ОСОБА_6 виповнилося двадцять років, вона є повнолітньою і проживає в м. Києві, де і навчається. Молодша донька ОСОБА_7 , якій виповнилося повних 15 років, все ще потребує спілкування з мамою, але остання не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Також позивач у позові зазначає, що відповідач з донькою ОСОБА_8 не спілкується взагалі, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, ба більше, створює умови, які шкодять інтересам дитини.

У зв`язку з викладеним позивач стверджує, що відповідач, покладених на неї законом батьківських прав відносно доньки ОСОБА_8 не виконує, не провідує доньку, не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, що підтверджується матеріалами позовної заяви. Означені обставини стали підставою звернення позивача до органу опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради з проханням розглянути заяву про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 , яка 10.01.2025 була одноголосно задоволена комісією.

Підсумовуючи викладене позивач стверджує, що зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх материнських обов`язків, а тому позивач просить суд позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правовою підставою для позбавлення батьківських прав відповідача щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3 позивачем визначено положення п.2 ч.1 ст.164 СК України.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з січня 2025 року і до досягнення повноліття дитиною.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.34).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.03.2025 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с.43-44).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.06.2025 (а.с.133-135) прийнято заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечипоренко Жанна Миколаївна, про зменшення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини (вхідний №8899/25 від 06.03.2025, а.с.51).

Розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, вирішено здійснювати з врахуванням заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечипоренко Жанна Миколаївна, про зменшення позовних вимог від 06.03.2025 (вхідний №8899/25 від 06.03.2025, а.с.51).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2025 (а.с.159-160) закрито підготовче провадження в справі № 695/124/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини; розгляд справи по суті призначено о 09 год 00 хв 30 липня 2025 року.

Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.07.2025 розгляд справи був відкладений до 09 год 00 хв 07 жовтня 2025 року (а.с.171)

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Нечипоренко Ж.М. позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримали в повному обсязі з підстав, що викладені у прохальній частині позовної заяви та заяви про виправлення описки та уточнення позовних вимог, що судом прийнята до розгляду з призми заяви про зменшення позовних вимог, та просили суд ухвалити рішення, яким позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання 07 жовтня 2025 року о 09 год 00 хв повторно не з`явилася, про причини неявки не повідомила, хоча про місце, день і час розгляду справи була щоразу повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про проведення судового засідання без її участі до суду не подала, відзиву до суду не направила (відповідно до вимог ч.8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, у судове засідання явку представника не забезпечила, причин не прибуття уповноваженого представника в судове засідання суду не повідомила, про день, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, а саме: шляхом направлення судової повістки про виклик на адресу місцезнаходження.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, судову повістку отримала 08.08.2025 (а.с.175).

Водночас третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, 01 квітня 2025 року подала до суду заяву, в якій виявила волю на розгляд справи без участі представника Служби у справа дітей, сім`ї, молоді та спорту, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі (вхідний №12369/25, а.с.103).

07 жовтня 2025 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав.

07 жовтня 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 13 год 30 хв 17 жовтня 2025 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши вступні слова позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Нечипоренко Ж.М., урахувавши процесуальну позицію третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, висловлену письмово, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13.04.2006 уклали шлюб, що цього ж дня був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, який був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.04.2017 у справі №711/842/17 (а.с.13).

Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Суд перевірив факт набрання рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.04.2017 у справі №711/842/17 законної сили шляхом використання даних Єдиного державного реєстру судових рішень і встановив, що означене судове рішення набрало законної сили 03 травня 2017 року (реєстраційний номер рішення: 66163307).

Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставина перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, починаючи з 13.04.2006 до 03.05.2017, встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.04.2017 у справі №711/842/17, що набрало законної сили, а тому доказуванню не підлягає під час розгляду цивільної справи №695/124/25.

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане повторно 30.05.2018 Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, суд встановив, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , що видане повторно 30.05.2018 Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, суд встановив, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.15).

Крім того із листа Служби у справах дітей Черкаської міської ради №1250/30-03-01 від 13.04.2017 суд встановив, що батько ОСОБА_5 звертався до означеної установи з підстав того, що дитина потрапила у складні життєві обставини, а саме: потерпає від фізичного насильства з боку матері ОСОБА_2 . За результатами розгляду звернення позивача працівниками Служби у справах дітей з ОСОБА_2 проведено бесіду профілактичного характеру щодо недопущення проявів насильства в сім`ї (а.с.16).

Із висновку Служби у справа дітей, сім`ї, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради №396 від 22.08.2017 у взаємозв`язку з рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради №267 від 23.08.2017 суд встановив, що означеним органом місцевого самоврядування вирішено вважати за доцільне визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.17,18).

Крім того з довідки Золотоніської гімназії ім. С.Д. Скляренка Золотоніської міської ради Черкаської області №464 від 18.12.2024 суд встановив, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчається у 9-Б класі, починаючи з 02.09.2017. За час навчання дитини в школі мати жодного разу не відвідувала навчальний заклад, не спілкувалася з педагогами, не цікавилася навчанням та вихованням дитини. Протягом 2017-2024 рр дитиною опікувався батько ОСОБА_1 , який систематично відвідував батьківські збори, контактує з класним керівником, цікавиться навчанням та розвитком дитини (а.с.19).

Із довідки про склад сім`ї від 23.12.2024, що складена головою квартального комітету №9 м. Золотоноша, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 , починаючи з січня 2018 року, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним проживають без реєстрації дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Батько самостійно виховує та утримує дітей (а.с.22).

Також у судовому засіданні були безпосередньо досліджені письмові пояснення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що надані ними начальнику Служби у справах дітей, сім`ї, молоді та спорту Золотоніського міськвиконкому. Зі змісту означених пояснень суд встановив, що мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - ОСОБА_2 , ніякої участі у вихованні дитини не приймає, з дитиною не спілкується та не приїздить, а також вихованням та навчанням дитини займається виключно батько ОСОБА_1 (а.с.23-28).

Із висновку органу опіки та піклування Золотоніської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 №201 від 21.01.2025 суд встановив, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Такий висновок орган опіки та піклування грунтує на висновку Служби у справах дітей, сім`ї, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради №396 від 22.08.2017, письмових поясненнях ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , довідці Золотоніської гімназії ім. С.Д. Скляренка від 18.12.2024, а також бесіді з ОСОБА_12 . Водночас з`ясувати думку ОСОБА_2 щодо доцільності/недоцільності позбавлення її батьківських прав відносно доньки не вдалося, оскільки вона не з`явилася на засідання комісії з питань захисту прав дитини (а.с.54-55).

Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами, дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Як передбачено ч.3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини..

Відповідно до ч.1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 (далі Закон №2402), виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини ( ч.2 ст.15 Закону №2402).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України (далі СК України), мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення диспозиції п.2 ч.1 ст.164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

У постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд, застосовуючи положення п.2 ч.1 ст.164 СК України, зробив правовий висновок, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Також суд звертає увагу учасників справи, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21).

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для її не застосування під час розгляду конкретної справи суд не вбачає.

Частинами 1, 2 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1,2 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.4 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України).

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З аналізу означених норм процесуального права у взаємозв`язку з положеннями п.2 ч.1 ст.164 СК України та висновками Верховного Суду щодо правильності застосування означеної норми матеріального права, суд дійшов висновку, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача.

Надаючи правову оцінку засобам доказування, що подані позивачем з метою доведення своїх позовних вимог, в частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в їх сукупності суд дійшов висновку, що розірвання шлюбу між батьками та проживання дитини, починаючи з літа 2017 року, з батьком не є самостійними і достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки неприязні відносини сторін не звільняють обох батьків від обов`язку в рівній мірі утримувати та виховувати дитину до досягнення нею повноліття.

Також не спілкування відповідача з дитиною, не участь її в шкільному житті дитини, а також поведінка відповідача у період проживання разом з дочкою ОСОБА_12 , що мало місце до літа 2017 року, на переконання суду, також безумовно не свідчить про необхідність застосування до спірних правовідносин положень п.2 ч.1 ст.164 СК України, оскільки не є належними доказами винної поведінки ОСОБА_2 як матері дитини.

Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів тим юридичних фактам, що відповідач свідомо нехтує участю у вихованні та утриманні неповнолітньої дитини, з нею були проведені бесіди працівниками служби у справах дітей за місцем проживання дитини, які не змінили ставлення матері до виконання батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_8 , або, що відповідач була притягнута до адміністративної та/або кримінальної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. Саме означені засоби доказування, на переконання суду, свідчать про винну поведінку матері дитини з призми свідомого не виконання нею батьківських обов`язків.

Отже, під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, в тому числі і з призми положень п.2 ч.1 ст.164 СК України, а й гострої соціальної необхідності у цьому.

Оцінюючи зібрані докази суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено належними і допустимими доказами.

Суд також враховує те, що матеріали цивільної справи не містять належних і допустимих засобів доказування, що надавали б об`єктивну можливість становити ту обставину, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Надаючи правову оцінку висновку органу опіки та піклування Золотоніської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 №201 від 21.01.2025, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас ч.6 ст. 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд звертає увагу учасників справи, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Також суд встановив, що означений вище висновок ґрунтується лише на доводах однієї сторони - батька дитини (позивача ОСОБА_1 ), і наданих ним документах, а тому висновок сформований лише на тому, що дочка сторін проживає з батьком з яким у неї склалися добрі відносини, відповідач особисто з цього приводу заслухана не була, а виклик останньої на засідання комісії, що призначене було 10.01.2025, був здійснений 31.12.2024, проте інформації про отримання або причини повернення повістки (виклику) висновок не містить, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується з даним висновком з підстав його недостатньо обгрунтованості.

Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження належними і допустимими доказами як винна поведінка, так і свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення нею від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.

Позивач всупереч свого процесуального обов`язку доведення позовних вимог з призми підстав та предмету позову, не надав суду належних і допустимих доказів, що підтверджували б злісне небажання відповідача виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, а також і доказів застосування компетентними органами та/або установами до останньої попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, та доказів, що вона притягувалася до адміністративної та/або кримінальної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав.

З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради про доцільність позбавлення останньої батьківських прав щодо її неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .

У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що позовна заява в частині позбавлення батьківських прав відповідача щодо дочки ОСОБА_3 є необгрунтованою та недоведеною, а тому в означеній частині позовна заява задоволенню не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, то суд зазначає про таке.

Положеннями ст. 8 Закону №2402 передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

З аналізу означених норм матеріального права суд робить висновок, що Сімейним кодексом України на законодавчому рівні закріплений принцип рівності прав та обов`язків батьків, а відповідно брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє батьків, а не лише той з батьків з ким проживає дитина.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З аналізу положень ст. 181, 183, 184 СК України суд робить висновок, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Водночас спосіб стягнення аліментів судом визначається виключно за заявою одержувача аліментів, тобто у конкретному випадку позивача.

Частиною 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 того ж Кодексу, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визначаючи розмір та спосіб стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дітей до повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, те, що відповідач є особою працездатного віку та має можливість надавати матеріальну допомогу, а неповнолітня дочка ОСОБА_7 вочевидь потребує такої допомоги зі сторони матері.

Тому суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні неповнолітньої дитини, взаємний обов`язок батьків щодо її утримання, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини (однієї чверті) усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,щомісячно та до повноліття дитини.

Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Суд звертає увагу учасників справи, що означеною нормою матеріального права безальтернативно визначений початок сплати аліментів за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

У зв`язку з означеними положеннями матеріального права, аліменти з відповідача слід стягувати, починаючи з 13 січня 2025 року, тобто від дня пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Питання витрат на оплату судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, тому з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір, що підлягав сплаті за подання позовної заяви, а саме: 1211 гривень 20 копійок (3028 х 0,4).

Водночас суд, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь держави суми судового збору, також зважає на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Що стосується суми судового збору, що сплачена позивачем за позовну вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав (квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 13.01.2025, а.с.1), то суд дійшов висновку, що, оскільки позовна вимога про позбавлення батьківських прав залишена судом без задоволення, тому, керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати на сплату судового з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 19, 141, 150, 164, 166, 180, 181, 182, 191 СК України, ст. 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 133, 141, 247, 263, 264, 265, 280, 281, 282, 284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини (однієї чверті) всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 січня 2025 року, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Допустити рішення, в частині стягнення аліментів за один місяць, до негайного виконання

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.

У задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне заочне рішення складене 17 жовтня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_2 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба в справах дітей, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради як орган опіки та піклування, місцезнаходження: 19702, Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Садовий проїзд, 8, код ЄДРПУО: 34313332.

Головуючий: О. В. Петренко