КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивача Ластовки В.В.,

представника відповідача Горяної Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Ластковкою Владиславом Вадимовичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до іноземної неурядової організації АКТЕД (ACTED) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації в Україні Філія АКТЕД (ACTED) про встановлення факту трудових відносин, зобов`язання здійснити виправлення запису у трудовій книжці,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до іноземної неурядової організації АКТЕД (ACTED) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації в Україні Філія АКТЕД (ACTED), згідно з яким просив:

- встановити факт існування трудових відносин між ним та відповідачем у період з 03.01.2023 по 31.03.2023;

- зобов`язати відповідача здійснити виправлення запису в його трудовій книжці, а саме: виправити дату прийому на роботу з 01.04.2023 на 03.01.2023;

- стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору;

- стягнути з відповідача вартість послуг з перекладу документів українською мовою, які надано суду в якості доказів, у розмірі 2613 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 03 січня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг на строк до 31 березня 2023 року.

Так, починаючи з січня 2023 року позивач працював в офісі відповідача у м.Львові на посаді старшого регіонального фахівця з аудиту, дотримуючись правил внутрішнього трудового розпорядку, тобто з 9.00 до 18.00 год.

При цьому, йому було надано робоче місце, видано службовий телефон, ноутбук, створено робочу електронну адресу, якою він користувався під час виконання своїх службових обов`язків. За дорученням керівництва в лютому 2023 року він направлявся у відрядження до м.Києва.

Також, після прийняття на роботу на вимогу адміністрації він надав персоніфіковані дані для виконання вимог з обліку військовозобов`язаних за місцем роботи.

Наприкінці строку договору про надання послуг, а саме 29 березня 2023 року пройшов оцінювання згідно з внутрішніми правилами відповідача, й 01 квітня 2023 року з ним було підписано трудову угоду.

Тобто, фактично угода про надання послуг (перші три місяці) була випробовувальним терміном для нового працівника.

Опис послуг, визначений ст. 1 договору про надання послуг від 03 січня 2023 року є ідентичним обов`язкам, які у подальшому були покладені на нього посадовою інструкцією до трудового договору від 01 квітня 2023 року.

Його працевлаштування розпочалося із вакансії, розміщеної відповідачем на сайті з працевлаштування, оголошення містило інформацію про посадові обов`язки, вимоги до кандидата тощо. Про співпрацю на підставі угоди цивільно-правового характеру в ньому не йшлося. Під час конкурсного відбору на посаду він пройшов співбесіду з керівництвом і представником кадрової служби, виконував тестове завдання, надав працівникові кадрової служби копію паспорта, дипломів, дві фотографії, копю довідки про присвоєння ідентифікаційного коду, тобто документів для прийняття на роботу, що підтверджується листування електронною поштою.

31 грудня 2024 року позивача було звільнено наказом № 2024-12/07К у зв'язку із закінченням терміну дії трудового договору. В день звільнення йому було видано трудову книжку й після ознайомлення із записами він звернув увагу, що не було зазначено періоду роботи з 03 січня 2023 року по 31 березня 2023 року, що не відповідає фактичним обставинам, адже у зазначений період він щомісячно отримував заробітну плату, розмір якої був пов`язаний із кількістю відпрацьованих робочих днів і годин, а не з досягненням заздалегідь окресленого результату.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.08.2025 у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 227-232).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції помилково було проігноровано сукупність ознак трудових відносин між сторонами, які підтверджуються фактичним допуском позивача до роботи з відома та за ініціативою відповідача.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги істотну для правильного встановлення обставин справи тотожність функцій, а саме опис "послуг" у договорі від 03.01.2023 повністю дорівнює посадовим обов'язкам за посадовою інструкцією до трудового договору від 01.04.2023. В обох випадках позивач виконував одну й ту саму трудову функцію старшого регіонального фахівця з аудиту в структурі відповідача, під керівництвом відповідного менеджменту, у визначеному режимі робочого часу та з використанням засобі праці, наданих відповідачем.

Також, вказує, що суд першої інстанції помилково ототожнив відсутність наказу про прийняття на роботу та запису в трудовій книжці за січень-березень 2023 року з відсутністю самих трудових відносин і тим самим переклав наслідки неналежного оформлення документів роботодавцем на працівника.

Зауважує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про "цивільно-правову" природу виплат за січень-березень 2023 року, ототожнивши сам факт відображення нарахувань у звітності з відсутністю трудових відносин, тоді як визначальною є не назва правочину чи обраний роботодавцем код у формах звітності, а економіко-правна сутність нарахувань і спосіб їх розрахунку (т. 2, а.с. 1-8).

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.01.2023 між філією АКТЕД (ACTED), в особі уповноваженого представника Мідної Н.С., та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг № LVIV_2023-01_01, відповідно до умов якого виконавець повинен надати послуги замовнику у строк з 03.01.2023 по 31.03.2023.

Відповідно до запису трудової книжки НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за порядковим № 20 зазначено, що ОСОБА_1 01.04.2023 прийнятий на посаду старшого регіонального фахівця з аудиту відповідно до Наказу № 2023-03/01 від 28.03.2023 року; за порядковим № 21 зазначено, що "01.05.2024 назва посади змінена зі "старший регіональний фахівець з аудиту" на "старший регіональний фахівець з аудиту та архівування документів", Наказ № 2024-04/02к від 25.04.2024; за порядковим № 22 зазначено, що "31.12.2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади за закінченням строку трудового договору згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП".

Так, за приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Згідно зі статтею 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 204/3645/20.

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що у період з 03.01.2023 по 31.03.2023 він фактично перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, оскільки у зазначений період він щомісячно отримував заробітну плату, розмір якої був заздалегіть пов`язаний з кількістю відпрацьованих робочих днів і годин, а не з досгяненням заздалегіть окресленого результату, дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку, тобто працював в офісі відповідача з 09:00 год. до 18:00 год., а також наприкінці строку дії договору про надання послуг пройшов оцінювання згідно з внутрішніми правилами відповідача і з 01.04.2023 з ним було підписано трудову угоду.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів того, що позивач складав заяву про прийняття його на роботу 03.01.2023, надавав відповідачу трудову книжку та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу на певну посаду, укладав з відповідачем трудовий договір, ознайомлювався з правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Посилання апелянта на те, що він був працівником відповідача та фактично виконуючи свої функціональні обов`язки, отримував заробітну плату, що є підтвердженням факту трудових відносин, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, при зверненні до суду з даним позовом позивач самостійно вказав на те, що трудового договору з відповідачем він не укладав, 03.01.2023 між ним та відповідачем було укладено договір про надання послуг на строк до 31.03.2023, тобто позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим.

Крім того, відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за N 110, трудова книжка - основний документ про трудову діяльність працівника.

Разом з тим, позивач не звертався до відповідача у спірний період роботи з вимогою внести відповідні записи до трудової книжки, що свідчить про його обізнаність та згоду виконувати роботу при таких умовах, які він вказує у своїй позовній заяві.

Посилання апелянта на те, що строк з 03.01.2023 по 31.03.2023 був випробувальним терміном, є безпідставними, адже відповідно до ст. 26 КЗпП України випробування встановлюється лише при укладенні трудового договору.

Доводи позивача про те, що отримані ним кошти у спірний період, що відображені у відомостях Пенсійного фонду, автоматично підтверджують наявність між сторонами трудових правовідносин, колегія суддів відхиляє, адже надані відомості вказують на існування цивільно-правових відносин, оскільки виплати здійснювалися в рамках цивільно-правового договору і були кваліфіковані відповідачем відповідно до податкового законодавства як винагорода за послуги, а не заробітна плата згідно зі штатним розписом.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із її поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Ластковкою Владиславом Вадимовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до іноземної неурядової організації АКТЕД (ACTED) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації в Україні Філія АКТЕД (ACTED) про встановлення факту трудових відносин, зобов`язання здійснити виправлення запису у трудовій книжці - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова