Справа № 461/2147/25 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/2015/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: представника апелянта Кісіля Р.Л., позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління національної поліції у Львівській області та ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовими особами органів державної влади,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовими особами органів державної влади. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що Шевченківським районним судом м. Львова 03 травня 2023 винесено ухвалу у справі №466/4449/23 (провадження 1-кс/466/996/23) якою зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП№1 Головного Управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання №1 від 24.04.2023 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні 0001476. Окрім цього, 03 травня 2023 Шевченківським районним судом м. Львова винесено ухвалу у справі №466/4449/23 (провадження 1-кс/466/995/23) якою зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП№1 Головного Управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання №2 від 24.04.2023 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0001476. Позивач зазначає, що 09.08.2023 року подав два клопотання щодо здійснення судового контролю стосовно винесених двох судових рішень. 25.08.2023 року судом вчинено контроль за виконанням судових рішень, про що повідомлено підрозділ ГУНП у Львівській області. 03.10.2023 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду, у зв`язку з грубим порушенням ст.129-1 Конституції України, з клопотанням про вчинення повторного судового контролю за винесеними судовими рішеннями. 12.10.2023 року судом вчинено повторно контроль за виконанням судових рішень, про що повідомлено підрозділ ГУНП у Львівській області. Окрім цього, позивач зазначає, що 20.12.2023 року, що ним як потерпілим в кримінальному провадженні подано до суду позовну заяву про відшкодування моральної шкоди. Рішення судів не виконані до цього часу.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.04.2024 року у справі №461/10664/23 позов ОСОБА_1 до Держави Україна, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди задоволено частково та стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000, 00 гривень на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.09.2024 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 30.10.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди.

Позивач зазначав, що на час подачі позовної заяви до суду він перебуває у невизначеності, час із зверненнями до суду щодо здійснення судового контролю витрачений марно. Скарги, подані до суду 02.05.2023 щодо невчинення процесуальних дій, судові рішення щодо зобов`язання вчинити дії не виконані. ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку з невиконанням рішень судів він перебуває в постійному стресі, невизначеності, приниженні, дискримінації від протиправних дій органів державної влади, відривається від звичайних занять, що встановлено судом та завдало йому значної моральної шкоди, яку він оцінює у 1300000, 00 грн. Враховуючи наведене просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої посадовими особами органів державної влади.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржило Головне управління національної поліції у Львівській області, подавши апеляційну скаргу.

Головне управління Національної поліції у Львівській області вважає, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 22.05.2025 року в частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, наявним у справі доказам, поданим відповідачем, не надано належної оцінки.

Звертає увагу суду, що при винесенні рішення на користь ОСОБА_1 суд вказав, що у результаті невиконання ухвал суду від 03.05.2023, позивач, як заявник, зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що він тривалий час не мав можливості працювати. Однак, таких доказів не надано та не досліджувалось судом.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 покликається на те, що ухвалами Шевченківського районного суду м. Львова від 03.05.2023 у справі № 466/4449/23 зобов`язано слідчого СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області розглянути клопотання № 1 та клопотання № 2 від 24.04.2023 подані ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0001476. У зв`язку із тим, що клопотання ОСОБА_1 не розглянуто, на момент подачі позовної заяви, відповіді на них не отримано, судовий контроль результату не дав, а відтак, ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Галицького районного суду м. Львова про стягнення моральної шкоди, що у свою чергу спричинило відрив від звичайних занять та перебуванні у стресі.

ГУНП у Львівській області вважає, що подання позовних заяв ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є безпідставне збагачення позивача та носить систематичний характер, враховуючи, що Шевченківським районним судом м. Львова у справі № 466/2598/22 (провадження № 1-кп/466/506/22) розглядається клопотання прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова Романишина В.В. про закриття кримінального провадження за № 0001476.

ГУНП у Львівській області, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою моральною шкодою.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду також оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вказує, що оскаржує рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди.

Посилається на норми права ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції, яка не може бути мізерною, що може призвести до повторних страждань, а отже до повторної моральної шкоди. Суд першої інстанції застосував норму міжнародного права в даній категорії справ, але не врахував триваючі порушення прав позивача.

Просить апеляційну скаргу розглянути в частині присудженої суми сатисфакції, щодо збільшення, до рівня не меншої, суми сатисфакції присудженої міжнародним судом в даній категорії справ змінити рішення в сторону збільшення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Кісіль Р.Л., позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вирішуючи спір, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити частково, оскільки під час розгляду справи встановлено, що внаслідок бездіяльності слідчих слідчого відділу ВП №1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області, що полягала у невиконанні ухвал слідчих суддів, якими їх зобов`язано розглянути подане ОСОБА_1 клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, позивачу було завдано моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд врахував вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, яку він зазнав, у зв`язку із бездіяльністю органів державної влади, у зв`язку з чим вважав за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 03 травня 2023 слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Львова винесено ухвалу №466/4449/23, провадження 1-кс/466/996/23, яким зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП№1 Головного Управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання №1 від 24.04.2023 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні 0001476.

03 травня 2023 слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Львова винесено ухвалу №466/4449/23, провадження 1-кс/466/995/23, яким зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП№1 Головного Управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання №2 від 24.04.2023 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні 0001476.

09.08.2023 року ОСОБА_1 подано два клопотання щодо здійснення судового контролю стосовно наведених судових рішень.

25.08.2023 року судом вчинено контроль за виконанням судових рішень, про що повідомлено підрозділ ГУНП у Львівській області.

03.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся повторно до суду з підстав грубого порушення ст.129-1 Конституції України з клопотанням про вчинення повторного судового контролю за винесеними судовими рішеннями.

12.10.2023 року судом вчинено повторно контроль за виконанням судових рішень, про що повідомлено підрозділ ГУНП у Львівській області.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.04.2024 року у справі №461/10664/23 позов ОСОБА_1 до Держави Україна, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди задоволено частково та стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000, 00 гривень на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04.09.2024 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 30.10.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.04.2024 року, зокрема встановлено, що ухвали Шевченківського районного суду міста Львова слідчим, станом на момент розгляду справи, не виконані. З матеріалів справи, ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду міста Львова від 03.05.2023 року у справі №466/4449/23, провадження 1-кс/466/995/23 та 1-кс/466/996/23 зобов`язано уповноважених осіб слідчого відділу ВП №1 ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області вчинити певні дії, однак такі виконані не були.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За час розгляду даної справи Головне управління Національної поліції у Львівській області також не надало суду доказів виконання вищезазначених судових рішень, що свідчить про їх невиконання уповноваженими особами органу державної влади.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки судові рішення, які набрали законної сили, не виконані слідчим СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області, колегія суддів вважає, що факт невиконання судових рішень, які є обов`язковими до виконання на всій території України, в тому числі і органами державної влади та їх посадовими особами, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Водночас, тривале невиконання судових рішень спричинило позивачу відчуття невизначеності евпевненості, незахищеності та неможливості реалізації своїх прав та законних інтересів, що вимагає від нього додаткових зусиль для можливості подолання негативних наслідків протиправної поведінки щодо нього.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Виходячи з вимог розумності та справедливості, з урахуванням обставин справи, тривалості порушення прав позивача та характером завданої йому шкоди, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, що становить 10 000 грн., що не є надмірним та не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

Доводи апеляційних скарг, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу Головного управління національної поліції у Львівській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.