Номер провадження: 22-ц/813/2893/25
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2024 року та на додаткове рішення цього ж суду від 07 жовтня 2024 рокуу складі судді Сегеди О.М.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, уточненим у подальшому до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ПАТ «Дельта Банк» в особі ФГВФЛ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» (далі - ТОВ «Ісагіс»), посилаючись на те, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_1 , та ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», був укладений Кредитний договір №6-87/ПС-03/07, за умовами якого ТОВ «Український промисловий банк» надав ОСОБА_1 , кредит в розмірі 32000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,6 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 22 березня 2017 року.

Зазначили, що в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №6-87/ПС-03/07 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений договір іпотеки № б/н від 23 березня 2007 року, за умовами якого останні передали в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку, зазначеного в схематичному плані літерою «А», житловою площею 50,2 кв.м., та надвірних споруд: «Б» - літня кухня, «Г» - сарай, «Е» - гараж, «Ж» - навіс, «І» - мостіння, № 1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 267 кв.м. за фактичним користуванням, який належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2006 року за реєстром № 3-874, зареєстрованого 23 травня 2006 року КП «ОМБТІ та РОН» в реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису: 40913 в книзі: 276-64, реєстраційний номер: 12727845.

23 березня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 6-87/ПК-03/07-Пвід 23 березня 2007 року, за умовами якого остання зобов`язувалась солідарно з ОСОБА_1 відповідати за належне виконання зобов`язань за Кредитним договором № -87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року.

15 квітня 2008 року Додатковим договором №1/87, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було внесено зміни до Кредитного договору № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року, за умовами якого була збільшена сума кредиту до 39000,00 доларів США.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2014 року у справі №522/2073/14-ц щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 10 травня 2006 року були скасовані та відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині, та в частині звернення стягнення по кредитному договору № -87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2014 року у справі №522/2073/14-ц в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року з урахуванням процентів та штрафних санкцій у розмірі 51783,69 грн. було залишено без змін.

Отже, з ОСОБА_1 за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2014 року було стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року в розмірі 51783,69 грн., у тому числі: тіло кредиту - 42305,03 гривень; відсотки - 9478,66 гривень.

Вказував, що постановою державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 05 червня 2015 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом №522/2073/14-ц зі строком пред`явлення до виконання до 23 грудня 2015 року, який був повернутий до суду.

При цьому, виконавче провадження за виконавчим листом №522/2073/14-ц більше не відкривалось.

Стверджував, що рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Позивачі зазначили, що 24 січня 2019 року відбувся відкритий електронний аукціон (торги)з продажу прав вимоги АТ «ДельтаБанк» за Кредитним договором№ 6-87/ПС-03/07від 23 березня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 , у забезпеченні за яким перебуває житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Переможцем вказаного аукціону було визначено ТОВ «Ісагіс», що підтверджується Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-12-05-000016-b від 24 січня 2019 року.

На підставі Протоколу електронного аукціону №UA-EA-2018-12-05-000016-bвід 24січня 2019 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ісагіс» було укладено Договір про купівлю - продаж майнових прав №1163/К від 15 лютого 2019 року, за умовами якого АТ «Дельта Банк» передав (відступив) у власність ТОВ «Ісагіс» належні Банку майнові права, які включають, зокрема, право вимоги до боржника, майнових та фінансових поручителів за Кредитним договором та похідними від нього Іпотечного договору та договору поруки.

Відповідно до набутих прав, ТОВ «Ісагіс» у лютому 2019 року розрахувало заборгованість за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року у розмірі 388570,21 грн., а 06 травня 2019 року у позасудовому порядку звернуло стягнення на предмет іпотеки та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки.

Вважають, що рішення суду щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року свідчить про закінчення строку дії Кредитного договору, оскільки кредитор, звернувшись до суду із позовом про дострокове повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Тому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №686/21563/16-ц нарахування банком процентів та обумовленої в договорі неустойки після пред`явлення позову про стягнення кредитної заборгованості є необґрунтованим.

Стверджували, що внаслідок невиконання рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року, зобов`язання останнього трансформувалось у натуральне (постанова ВС від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц), тому вимога ТОВ «Ісагіс» від лютого 2019 року про сплату заборгованості у повному обсязі з нарахуванням відсотків, пені, штрафів, є задавненою вимогою, трансформованою у натуральне зобов`язання ще до придбання з торгів права не неї.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивачі просили суд визнати недійсним договір купівлі- продажу майнових прав №1163/К, укладеного 15 лютого 2019 року між довіреною особою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ісагіс», предмет якого не відповідає фактичним матеріальним правовідносинам сторін Кредитного договору, тобто відносинам з натурального зобов`язання та визнати вимогу ТОВ «Ісагіс» від лютого 2019 року (без дати) на ім`я ОСОБА_1 , майнових поручителів та іпотекодавців ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року в сумі 318570,21 грн. - задавненою вимогою, щодо якої має місце сплив позовної давності.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву, ПАТ «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просило відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на те, що станом на момент звернення до суду, позивачем не надано доказів виконання рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 30.07.2014 у справі №522/2073/14-ц в межах задоволених вимог. Позивачами, як заінтересованими особами в розумінні ст.215 ЦК України, не доведено належними та допустимими доказами обставин, які б свідчили щодо порушення їхніх власних майнових прав та інтересів, внаслідок укладення спірного у даній цивільній справі правочину, сторонами якого вони є. Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові (т. І: а.с. 153-161, 164, 165, 166-167, 168).

У відзиві на позовну заяву, ТОВ «Ісагіс» просило відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Також товариством було подано до суду заперечення на відповідь на позов та додаткові письмові пояснення (т. І: а.с. 101-108, 198-203, 206, т. 2 а.с. 63-66, 149-157).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2024 року клопотання представника ТОВ «Ісагіс» про винесення додаткового рішення задоволено: ухвалено додаткове рішення у справі, яким доповнено резолютивну частину рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року наступним абзацом:

«Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс», , місцезнаходження: вул.Фонтанська дорога, буд.16/6, м.Одеса, 65049, витрати на правову допомогу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.».

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що наявні підстави для ухвалення додаткового рішення на підставі п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки задоволено: виправлено описку, допущену в рішенні Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2024 року та виключено з п`ятдесят другого абзацу мотивувальної частини рішення суду після слів: «У лютому 2019 року ТОВ «Ісагіс» звернулося до позивачів з вимогою-повідомленням про усунення порушення зобов`язань щодо сплати заборгованості за кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року» помилково зазначений текст «у 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги».

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаними судовими рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

У апеляційній скарзі на рішення суду, скаржники, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2024 року і ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог, а у апеляційній скарзі на додаткове рішення скаржники просять суд скасувати додаткове рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2024 року і ухвалити нове про відмову у стягненні з позивачів витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду обґрунтована тим, що підставами позову була не зміна кредитора без згоди боржника, тоді як суд надає правову оцінку саме вказаним правовідносинам з посиланням на практику Верховного Суду. В оскаржуваному рішенні суд також проводить порівняння зі справами за позовами про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України, хоча це, знову таки, не було ані підставами, ані предметом спору. Так, позивачі звернулись до суду для встановлення судом обсягу прав, які були передані новому кредитору, тобто позивачі оскаржували предмет договору купівлі-продажу майнових прав, яким є усі права вимоги до боржника, майнових поручителів та фінансових поручителів, що випливають з кредитного договору (п. 1.1) і є його істотною умовою. Суд не прийняв до уваги рішення Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2024 у справі №522/2073/14-ц, в якому були встановлені підстави відмови у зверненні стягнення з поручителя ОСОБА_2 , право вимоги за договором поруки, яка також є предметом оспорюваного договору.

Доводи скарги також мотивовані тим, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції взагалі не згадав наведені позивачами правові позиції Верховного Суду, а саме: постанову Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №31/160, постанову Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №905/635/18. Натомість суд застосував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду КГС від 28.01.2020 у справі №924/1208/18, в контексті, який не був оголошений у межах даної справи. В оскаржуваному рішенні не має жодних обґрунтувань неналежного способу захисту в частині предмета спору щодо визнання недійсним договору N? 1163/К купівлі-продажу майнових прав, укладеного 15.02.2019 між довіреною особою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Сорокіним М.В. і ТОВ "Icaric", предмет якого не відповідає фактичним матеріальним правовідносинам сторін кредитного договору. Що стосується мотивувань позову щодо трансформації зобов`язання за кредитним договором у натуральне, то в оскаржуваному рішенні також не наведені підстави на спростування даної позиції. Предметом оспорюваного договору є права кредитора на припинену поруку і натуральне зобов`язання, які ще й можуть виникнути у майбутньому, тому висновок суду про неефективний спосіб захисту, обраний позивачами у даному спорі є помилковим, оскільки істотними умовами договору є умови про предмет договору.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду обґрунтована скаржниками тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на арифметику у фінансових документах, не встановив дійсність витрат суб`єкта господарювання ТОВ «Ісагіс» у готівковій формі за послуги адвоката. Відповідачем ТОВ «Ісагіс» на підтвердження доказів понесених ним витрат на правову допомогу не надано видаткових касових ордерів про передачу готівкових коштів адвокату Драгун А.С., а також не наведене особу, уповноважену ТОВ «Ісагіс» на передачу відповідних готівкових коштів адвокату. З урахуванням наведеного, скаржники вважають, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання представника ТОВ «Ісашіс» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, оскільки у встановлений процесуальним законом строк, суду не було надано належних доказів здійснення відповідних витрат у готівковій формі з боку ТОВ «Ісагіс».

Позиція відповідачів в суді апеляційної інстанції

У відзивах на апеляційну скаргу на рішення суду, ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ «Ісагіс», посилаючись на її необґрунтованість просять суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2024 року без змін, оскільки воно ухвалено у відповідності з висновками Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права в аналогічних спірних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, ТОВ «Ісагіс», посилаючись на її необґрунтованість просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а додаткове рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2024 року без змін.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 02.10.2025 з`явилися ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_4 та представник ТОВ «Ісагіс» - Мартишко А.С.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осібдо суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судових рішень, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») був укладений Кредитний договір №6-87/ПС-03/07, за умовами якого ТОВ «Український промисловий банк» надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 32000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,6 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 22 березня 2017 року (т. 1 а.с. 15-20).

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №6-87/ПС-03/07 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений договір іпотеки № б/н від 23 березня 2007 року, за умовами якого останні передали в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного житлового будинку, зазначеного в схематичному плані літерою "А", житловою площею 50,2 кв.м., та надвірних споруд: "Б" - літня кухня, "Г" - сарай, "Е" - гараж, "Ж" - навіс, "І" - мостіння, № 1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 267 кв.м. за фактичним користуванням, який належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2006 року за реєстром № 3-874, зареєстрованого 23 травня 2006 року КП "ОМБТІ та РОН " в реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису: 40913 в книзі: 276-64, реєстраційний номер: 12727845 (т. 1 а.с. 21-25, 126-128, 129-132, 133-136).

23 березня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 6-87/ПК-03/07-П від 23 березня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язувалась солідарно з ОСОБА_1 відповідати за належне виконання зобов`язань за Кредитним договором № -87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року (т. 1 а.с. 26).

15 квітня 2008 року Додатковим договором №1/87,укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було внесено зміни до Кредитного договору № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року, за умовами якого була збільшена сума кредиту до 39000,00 доларів США (т. 1 а.с. 27, 28-29).

Встановлено, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2014 року у справі №522/2073/14-ц щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 10 травня 2006 року були скасовані та відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині, та в частині звернення стягнення по кредитному договору № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року (т. 1 а.с. 31-35, 36-41).

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2014 року у справі №522/2073/14-ц в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року, з урахуванням процентів та штрафних санкцій у розмірі 51783,69 грн. - залишено без змін.

Таким чином, з ОСОБА_1 за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2014 року було стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року в розмірі 51783,69 грн., в інший частині позовних вимог відмовлено.

Встановлено, що постановою державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 05 червня 2015 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом №522/2073/14-ц зі строком його пред`явлення до виконання до 23 грудня 2015 року (а.с. 44).

Вказаний виконавчим листом №522/2073/14-ц був повернутий до суду, а виконавче провадження за вказаним виконавчим листом більше не відкривалось (т. 1 а.с. 42-43).

Встановлено ,що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 жовтня 2015 року прийнято рішення № 181, відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк», строком з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Дельта Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 лютого 2017 року №619 продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року, а також повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк».

24 січня 2019 року відбувся відкритий електронний аукціон (торги) з продажу прав вимоги АТ «Дельта Банк» за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 , у забезпеченні за яким перебуває житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Переможцем вказаного аукціону було визначено ТОВ «Ісагіс», що підтверджується протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-12-05-000016-b від 24 січня 2019 року (т. 1 а.с. 46-47).

На підставі протоколу електронного аукціону №UA-EA-2018-12-05-000016-b від 24 січня 2019 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ісагіс» було укладено договір про купівлю - продаж майнових прав №1163/К від 15 лютого 2019 року, за умовами якого АТ «Дельта Банк» передав (відступив) у власність ТОВ «Ісагіс» належні Банку майнові права, які включають, зокрема право вимоги до боржника, майнових та фінансових поручителів за Кредитним договором та похідними від нього Іпотечного договору та договору поруки (т. 1 а.с. 48-50, 51).

Відповідно до укладених договорів до ТОВ «Ісагіс» перейшли права вимоги та інші майнові права, зокрема, за Кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року, а також договорами, що забезпечували виконання зобов`язань за такими кредитними договорами, зокрема за договором іпотеки № б/н від 23 березня 2007 року.

У лютому 2019 року ТОВ «Ісагіс» звернулося до позивачів з вимогою-повідомленням про усунення порушення зобов`язань щодо сплати заборгованості за кредитним договором № 6-87/ПС-03/07 від 23 березня 2007 року, у забезпечення якого укладено договором іпотеки № б/н від 23 березня 2007 року (т. 1 а.с. 52-53). Зі змісту цієї вимоги вбачається, що у разі її невиконання ТОВ «Ісагіс» має намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 06 травня 2019 року ТОВ «Ісагіс» у позасудовому порядку звернуло стягнення на предмет іпотеки та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок по АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного житлового будинку, зазначеного в схематичному плані літерою "А", житловою площею 50,2 кв.м., та надвірних споруд: "Б" - літня кухня, "Г" - сарай, "Е" - гараж, "Ж" - навіс, "І" - мостіння, № 1 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 267 кв.м. за фактичним користуванням, який належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2006 року за реєстром № 3-874, зареєстрованого 23 травня 2006 року КП "ОМБТІ та РОН " в реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису: 40913 в книзі: 276-64, реєстраційний номер: 12727845, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 54-55).

11 квітня 2019 року на підставі документів у реєстраційній справі, державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» було зареєстровано право власності ТОВ «Ісагіс» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.184-193).

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Т5-64253-ю/л від 14 квітня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 0 осіб (т. 2 а.с. 77).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Ісагіс», за участю третіх особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: КП «Агенція державної реєстрації», Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_1 , щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав №1163/К від 15 лютого 2019 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ісагіс», скасуванні запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , за ТОВ «Ісагіс» (т. 1 а.с. 109-113).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у зв`язку з відмовою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від позову до ПАТ «Дельта Банк» , ТОВ «Ісагіс» , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: КП «Агенція державної реєстрації», Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_1 , рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року було визнано нечинним, провадження у справі закрито (т. 3 а.с. 11-13).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Так,ч.1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умовне виконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Аналогічні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі за № 278/1679/13-ц.

Відповідно до ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання, відповідно до ст. 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 598, 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як визначено у ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Крім того, наявність рішення суду про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено Іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Вчинення державної реєстрації права власності на майно позивача шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (ст. 37 Закону «Про іпотеку») або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону «Про іпотеку») можливе лише за заявою іпотекодержателя, тобто особи, за якою зареєстроване право іпотеки на це майно.

Відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо боржника не впливає на дійсність кредитного зобов`язання та не свідчить про його належне виконання боржником.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 визначено, що «натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Зі змісту позову вбачається, що позивачі вважають, що кредитна заборгованість, яка у них існує є задавненим зобов`язанням, тому ПАТ «Дельта Банк» не мав права її відчужувати ТОВ «Ісагіс».

Зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 вбачається, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Наявність рішення суду про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (№ 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2022 року в справі № 910/6939/20 вбачається, що протокол торгів, підписання якого має місце за результатами їх проведення, є за своєю правовою природою попереднім договором, за яким у сторін виникає обов`язок укласти відповідний договір купівлі-продажу у встановлений законом строк, і невиконання якого має наслідки для кожної зі сторін.

Тобто, після підписання протоколу торгів, відповідачі зобов`язані були укласти договір купівлі-продажу майнових прав.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

З огляду на викладене обставиною, яка підлягала встановленню судами та доведенню позивачем, є наявність порушеного (невизнаного чи оспореного) суб`єктивного цивільного права або інтересу позивача.

Встановлено, що як на підставу визнання оспорюваного правочину недійсними позивачі посилаються на те, що ТОВ «Ісагіс» не мала право нараховувати їм заборгованість за кредитним договором, оскільки вважають її задавненою, трансформованою у натуральне зобов`язання ще до придбання з торгів права на неї.

При цьому, договір купівлі-продажу майнових прав, за яким новий кредитор набув права вимоги виконання боржником зобов`язання у тому ж обсязі та на тих же умовах, що й попередній кредитор, не є тим документом, який визначає розмір заборгованості боржника.

Верховний Суд в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 346/2447/17, від 07 червня 2021 року у справі № 648/3596/19.

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021року у справі № 761/33403/17 зазначив, що «позивач фактично оспорює дійсність переданої грошової вимоги лише у контексті характеру та розміру заборгованості за кредитним договором, яка відступлена попереднім кредитором новому кредитору за оспорюваним договором. Проте наведені обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги».

Встановлено, що між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ісагіс» було укладено договір про купівлю продаж майнових прав №1163/К від 15 лютого 2019 року, за умовами якого АТ «Дельта Банк» передав (відступив) у власність ТОВ «Ісагіс» належні Банку майнові права, які включають, зокрема право вимоги до боржника, майнових та фінансових поручителів за Кредитним договором та похідними від нього Іпотечного договору та договору поруки (т. 1 а.с. 48-50, 51).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зазначила, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту (близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018року у справі № 183/1617/16, від 23 лютого 2021року у справі № 359/3373/16-ц). Отже, задоволення заявленої позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав №1163/К від 15 лютого 2019 року не призведе до поновлення прав позивача. Позов про визнання правочину недійсним є способом захисту прав позивача, а не способом захисту інтересу у правовій визначеності, на який вказує позивач. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56).

У пункті 57 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває. Отже, за наявності вказаних обставин власник майна не позбавлений права звернутися з вимогою, зокрема, про визнання права іпотеки відсутнім і саме такий спосіб захисту може бути належним та ефективним у спірних правовідносинах. Однак вказане не означає, що позивач зобов`язаний використати цей спосіб захисту. Як Велика Палата Верховного Суду зазначила вище (пункти 115-118 цієї постанови), позивач є юридично захищеним.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі на рішення суду

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на те, що підставами позову було не оспорення факту зміни кредитора без згоди боржника, а визначення обсягу прав, переданих новому кредитору.

Перевіряючи доводи скарги в цій частині, колегія суддів встановила, що як вбачається з матеріалів справи та змісту позовної заяви, позивачі фактично просили суд дати оцінку правомірності укладення договору купівлі-продажу майнових прав між первісним та новим кредитором, зокрема встановити, які саме права вимоги були передані. Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, зазначені вимоги не є самостійним способом захисту права, передбаченим законом, і зводяться до спроби оспорити дії сторін договору поза межами матеріального спору про право.

Відповідно до статей 4, 5, 16 ЦПК України та статті 16 ЦК України, суд розглядає спори лише у межах визначеного позивачем способу захисту. При цьому належним способом захисту у випадку незгоди з правовими наслідками договору купівлі-продажу майнових прав може бути, зокрема, вимога про визнання права або про визнання відсутності права, що викладено у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, виходячи з того, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту.

Твердження скаржників на те, що суд надавав оцінку правовідносинам, пов`язаним зі зміною кредитора без згоди боржника, а також порівнював спір із правовідносинами за ст. 625 ЦК України, не спростовують правильності висновків суду про неналежність обраного способу захисту. Такі міркування суду не впливають на кінцевий висновок, а лише слугували обґрунтуванням неможливості задоволення позову у заявлений спосіб.

Посилання скаржників на рішення Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2024 у справі №522/2073/14-ц також не має значення для вирішення цього спору, оскільки зазначеним рішенням не визначено обсяг прав за оспорюваним договором купівлі-продажу майнових прав, а встановлено лише обставини щодо відповідальності поручителя у межах іншого правовідношення.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правові позиції Верховного Суду у справах №31/160 від 04.12.2018 та №905/635/18 від 13.03.2019, оскільки зазначені рішення ухвалені за інших фактичних обставин, зокрема вказані справи стосувалися оспорювання дійсності правочинів, тоді як у даній справі позивачі фактично просили суд встановити обсяг прав, переданих за договором купівлі-продажу майнових прав №1163/К від 15.02.2019, тобто з`ясувати зміст укладеного між іншими особами договору, що саме по собі не є належним способом захисту.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 23.02.2021 у справі №359/3373/16-ц та від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, і вірно застосував їх при оцінці спірних правовідносин.

Доводи скаржників на «трансформацію зобов`язання за кредитним договором у натуральне» не впливають на правильність висновку суду першої інстанції, оскільки навіть припинення зобов`язання чи поруки не позбавляє кредитора права відступати належні йому вимоги. Вирішення питання про наявність або відсутність права вимоги у нового кредитора може здійснюватися лише шляхом заявлення належного позову, зокрема, про визнання відсутності права вимоги, а не шляхом встановлення судом обсягу переданих прав.

Обрання позивачами неналежного та неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у позові є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення суду не містить.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо оскарження додаткового рішення суду

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду

Встановлено, що додатковим рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2024 року доповнено резолютивну частину рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року, а саме стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь ТОВ «Ісагіс» витрати на правову допомогу в розмірі 20000 гривень.

Оскаржуючи вищевказане судове рішення, скаржники посилаються на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на арифметику у фінансових документах, не встановив дійсність витрат суб`єкта господарювання ТОВ «Ісагіс» у готівковій формі за послуги адвоката.

Перевіряючи доводи скарги в цій частині, колегією суддів встановлено, що на підтвердження розміру витрат ТОВ «Ісагіс» пов`язаних з наданням йому правничої допомоги у суді першої інстанції у зв`язку з розглядом справи №523/15935/23 (пр. №2/521/1115/24) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Ісагіс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав за споживчим кредитом, ТОВ «Ісагіс» надано:

- довіреність від 11 грудня 2023 року;

- договір про надання правової допомоги №22/23 від 02 березня 2023 року;

- додаткова угода №01/24 від 09 жовтня 2023 року до договору про надання правової допомоги №22/23 від 02 березня 2023 року;

- акт приймання-передачі наданих послуг №1-1/24 до договору про надання правової допомоги №22/23 від 02 березня 2023 року;

- рахунок-фактура №19-09/24 до акту приймання-передачі наданих послуг №1-1/24 до договору про надання правової допомоги №22/23 від 02 березня 2023 року;

- квитанція до прибуткового касового ордеру від 19 вересня 2024 року.

Так, 02 березня 2023 року між адвокатом Драгун А.С. та ТОВ «Ісагіс» було укладено договір про надання правової допомоги №22/23. Згідно п. 4.2. вказаного договору, за правову допомогу, передбачену в п.1.2. Договору Клієнт сплачує Адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами за пропозицією адвоката.

09 жовтня 2023 року між сторонами Договору - ТОВ «Ісагіс» та ОСОБА_5 було підписано Додаткову Угоду № 01/24 до Договору №22/23 від 02.03.2023 року про надання правової допомоги у справі №523/15935/23, відповідно до якої Сторони Договору погодили вартість послуг (розмір гонорару), наданих адвокатом.

Згодом, 19 вересні 2024 року, після винесення рішення по суті справи, між сторонами було підписано Акт Приймання-передачі наданих послуг №1-1/24 до договору про надання правової допомоги, згідно до якого адвокат надав, а клієнт прийняв наступні послуги:

1.Зустріч з клієнтом, надання консультаційних послуг (1 година), вартість послуги складає 500, 00 грн.;

2.Написання документів процесуального характеру: підготовка відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, письмові пояснення від 28.02.2024, письмові пояснення від 26.04.2024, додаткові пояснення від 28.05.2024 (7 годин), вартість послуги складає 10500,00 грн.;

3.Участь у судових засіданнях 04.12.2023, 28.02.2024, 27.03.2024, 29.04.2024, 28.05.2024, 17.09.2024 (6 годин), вартість послуг складає 9000,00 грн.

Дані послуги також відображені в акті приймання-передачі, підписаних Адвокатом та відповідачем.

19.09.2024 ТОВ «Ісагіс» згідно виставленого Адвокатом Драгун А.С. Рахунку-фактури №19-09/24 до акту приймання передачі наданих послуг №1-1/24 до договору про надання правової допомоги №22/23 від 02.03.2023 було сплачено грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами, разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).

У справі № 910/906/18 Верховний Суд погодився з наявністю підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки їх розмір був обґрунтований, а відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що від адвоката Дідуренко С.В. надійшли заперечення на клопотання ТОВ «Ісагіс» про стягнення витрат на правничу допомогу, у яких адвокат просила відмовити у задоволенні клопотання ТОВ «Ісагіс» про стягнення недостовірних судових витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що ТОВ «Ісагіс» нібито двічі сплачувало адвокату Драгун А.С. по 20000,00 грн. за правову допомогу у межах даної справи, тобто 01 листопада 2023 року та 19 вересня 2024 року, але у клопотання про стягнення фігурує тільки один платіж; у доказах судових витрат вочевидь наявні розбіжності, які не узгоджуються з передбаченими чинним законодавством витратами на правову допомогу, що підлягають стягненню в розумінні положень ст. 141 ЦПК України; провадження у даній справі було відкрито у категорії спору про захист прав споживачів зі звільненням від сплати судового збору, вимога про стягнення з останніх судових витрат не може бути задоволена; клопотання представника ТОВ «Ісагіс» додано копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 36/24 від 19 вересня 2024 року, згідно якого адвокатом Драгун А.С. прийнято 20000,00 грн. від ТОВ «Ісагіс» без зазначення уповноваженої/повіреної особи підприємства; на підтвердження доказів понесених витрат на правову допомогу не надано видаткових касових ордерів про передачу готівкових коштів адвокату Драгун А.С., а також не наведено особу, уповноважену ТОВ «Ісагіс» на передачу відповідних готівкових коштів адвокату.

Колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи договір про надання правової допомоги №22/23 від 02 березня 2023 року, додаткова угода №01/24 від 09 жовтня 2023 року до договору про надання правової допомоги №22/23 від 02 березня 2023 року та акт приймання-передачі наданих послуг №1-1/24 до договору про надання правової допомоги №22/23 від 02 березня 2023 року, з урахуванням складності справи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному відповідачем розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати вимогам п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України та критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, визначена сума у 10500,00 грн за підготовку кількох письмових документів є непропорційною складності справи, обсягу поданих матеріалів та часу, який об`єктивно міг бути витрачений адвокатом.

Крім того, колегія суддів критично оцінює такі послуги, надані адвокатом Драгун А.С., пов`язані із її участю у судових засіданнях. З матеріалів справи вбачається, що у більшості призначених засідань представник ТОВ «Ісагіс» - адвокат Драгун А.С. участі фактично не брала: судове засідання від 04.12.2023 було відкладено через зайнятість представника в іншій справі, 28.02.2024 розгляд відбувся без участі сторін, 27.03.2024 засідання не проводилось, а 28.05.2024 було відкладено у зв`язку з відпусткою представника. Відповідно, лише 29.04.2024 та 17.09.2024 відбулись судові засідання за участю представника, тривалість яких складала близько однієї години кожне.

За таких обставин нарахування 9 000,00 грн за шість судових засідань є безпідставним і завищеним, оскільки фактична участь представника підтверджується лише двічі, що за погодженим у договорі тарифом 1 000 грн/год може становити не більше 2 000 грн. Посилання заявника про більший обсяг виконаної роботи спростовуються даними протоколів судових засідань та довідками суду.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що судом були порушені норми процесуального права, приймаючи до уваги співмірність заявлених витрат на правову допомогу зі складністю справи, процесуальні дії, які були вчинені адвокатом Драгун А.С., загальний час участі останньої у судових засіданнях, а також надане позивачами клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення зміні, зі зменшенням витрат на правничу допомогу з 20000,00 грн. до 8 000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення суду є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення, натомість доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на додаткове рішення суду є частково доведеними, а тому її треба задовольнити частково.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині оскарження додаткового рішення не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру стягнутих судових витрат на правничу допомогу, тому колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2024 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на додаткове рішення Малиновського районного суду від 07 жовтня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2024 року змінити зменшивши суму витрат на професійну правову допомогу з 20000 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок) до 8000 грн. (вісім тисяч гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.10.2025

Головуючий

Судді: