ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 760/9250/24

провадження № 61-8504св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач -Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Міністерство розвитку громад та територій України, Кабінет Міністрів України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Литвинової І. В. від 21 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кафідової О. В.,

Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., від 05 червня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-Західна залізниця») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило визнати трудові відносини між начальником ДТГО «Південно-Західна залізниця» ОСОБА_1 та ДТГО «Південно-Західна залізниця» припиненими з 13 лютого 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 .

Позовну заяву мотивовано тим, що виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків регулюється особливою формою трудового договору - контрактом від 13 лютого 2012 року, укладеним між ним та Міністерством інфраструктури України. Укладаючи такий контракт сторони погодили всі його істотні умови, відповідно й строк дії контракту - 13 лютого 2017 року включно. Погоджуючись з контрактом у цілому, своїм підписом ОСОБА_1 погодив і дату закінчення його дії та був з нею згоден. Міністерство інфраструктури України не висловлювало своє бажання продовжувати трудові відносини з

ОСОБА_1 , а чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії трудового договору.

Оскільки відповідач не був поновлений на роботі до закінчення строку дії його контракту - 13 лютого 2017 року, то позивач був позбавлений можливості видати наказ про його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті

36 КЗпП України.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, у задоволенні позову ДТГО «Південно-Західна залізниця» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що після незаконного звільнення відповідача з роботи, рішенням суду у справі № 761/10285/15 його поновлено на роботі, однак позивач це рішення не виконав, не порушив перед Кабінетом Міністрів України питання щодо звільнення керівника у зв`язку з закінченням терміну дії укладеного з ним контракту, а тому відсутні підстави вважати, що трудові відносини між начальником ДТГО «Південно-Західна залізниця» ОСОБА_1 та

ДТГО «Південно-Західна залізниця» є такими, що припинилися з 13 лютого

2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

04 липня 2025 року ДТГО «Південно-Західна залізниця», шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд», подало доВерховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 761/12013/17, від 21 липня 2022 року у справі № 487/1448/20, від 06 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20, від 27 лютого 2019 року у справі № 757/4906/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 760/7225/16-ц, від 06 листопада 2023 року у справі № 938/466/21, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статтей 21, 23, 36 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтею 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, зокрема щодо поновлення працівника на роботі на умовах контракту на підставі рішення суду поза межами строку дії такого контракту (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не звернули увагу на те, що строк дії укладеного з відповідачем контракту закінчився ще 13 лютого 2017 року, відповідно, і трудові відносини сторін припинились 13 лютого 2017 року.

Посилається на те, що умовами контракту (пункт 28) визначено, що контракт може бути продовжений або укладений на новий чи інший термін виключно за угодою сторін, автоматична пролонгація контракту не передбачена. Тобто в разі бажання продовжити термін дії контракту сторони контракту мають вчиняти активні дії щодо продовження, в іншому випадку (пасивна поведінка учасників контракту) трудові відносини є припиненими у зв`язку із закінченням строку дії такого контракту (пункт 24 контакту). Пункт 11 контракту також не передбачає автоматичну пролонгацію контракту.

Однак, роботодавець не висловлював своє бажання продовжувати трудові відносини з ОСОБА_1 , останній із заявою про поновлення на роботі /продовження/ укладення на новий чи інший термін контракту до роботодавця не звертався, фактично трудові обов`язки відповідач не виконував ще з березня 2015 року, тому трудовий договір між сторонами припинився 13 лютого

2017 року. Вважає, що відсутність звернення громадянина ОСОБА_1 до роботодавця з відповідною пропозицією беззаперечно свідчить про відсутність наміру у відповідача працювати на посаді начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця».

Зазначає, що позивач не наділений повноваженнями поновлювати працівника на роботі, а тому його вини у невиконанні судового рішення немає.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу

У вересні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Встановлені судами фактичні обставини справи

13 лютого 2012 року між Міністерством інфраструктури України та

ОСОБА_1 укладено контракт № 5-ІV, відповідно до якого останній призначений на посаду начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця», строком до 13 лютого 2017 року.

У подальшому, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України

від 25 березня 2015 року № 244-р ОСОБА_1 звільнено з посади начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця» у зв`язку з невиконанням умов контракту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі № 761/10285/15-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям ДТГО «ПЗЗ».

Зокрема, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених контрактом

№ 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 та додатковими угодами до контракту, і в цій частині рішення допущено до негайного виконання.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року у частині, що стосується поновлення позивача на займаній посаді рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін.

18 липня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання рішення суду в частині негайного виконання рішення про поновлення на посаді відповідача видано виконавчий лист.

04 серпня 2016 року постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом на підставі пункту

4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, постанову державного виконавця від 04 серпня 2016 року визнано неправомірною та скасовано (ВП №51740746).

Даних про виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц у частині поновлення відповідача на роботі матеріали справи не містять.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті

411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 КонституціїУкраїни).

Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому контракт припиняється за закінченням строку його дії. Винятком з цього правила є фактичне продовження трудових відносини, коли жодна з сторін за закінченням строку дії трудового договору не поставила вимогу про їх припинення. У такому випадку дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк (стаття 39-1 КЗпП України), а у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк - на строк, передбачений законодавчими актами.

При цьому згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У справі, яка переглядається, строк дії укладеного між сторонами контракту визначений до 13 лютого 2017 року.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив визнати припиненими трудові відносини з відповідачем у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позовних вимог ДТГО «Південно-Західна залізниця», оскільки закінчення строку дії трудового договору є обов`язковою підставою для видачі роботодавцем відповідного наказу про звільнення (стаття 47 КЗпП України) і звернення роботодавця до суду із такими вимогами не є необхідним для вирішення даного питання.

У справі, яка переглядається, після поновлення позивача на роботі рішенням у справі № 761/10285/15, яке залишилось невиконаним роботодавцем, після закінчення строку дії контракту трудові відносини з позивачем фактично припинилися, проте рішення про таке припинення роботодавець не ухвалив, відповідно, наказ про звільнення відповідача у зв`язку із закінченням строку дії контракту не видавався.

Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд не погоджується із доводами позивача про порушення його прав на припинення трудового договору, оскільки саме на роботодавця покладено обов`язок з видачі відповідного наказу про звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку дії контракту, тому працівник права роботодавця на припинення трудового договору не порушував.

Крім того, пунктом 11 укладеного з відповідачем контракту передбачено, що уповноважений орган управління, зокрема, порушує клопотання перед Кабінетом Міністрів України щодо звільнення керівника у разі закінчення терміну контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту.

З наведеного слідує, що звільнення працівника з роботи передбачає певну процедуру, доказів дотримання якої позивач не надав, а намагається перекласти на суд питання звільнення працівника з роботи, хоча це є обов`язком роботодавця, тому суди дійшли правильного висновку про відмову у позові.

Колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові

від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20 щодо належності способу захисту трудових відносин про визнання припиненими трудових відносин, однак цей висновок є нерелевантним до справи, яка переглядається, оскільки у справі

№ 377/169/20 спір виник з приводу порушення прав працівника, а не роботодавця, в якому суди установили невиконання роботодавцем обов`язку з видачі наказу про звільнення працівника у зв`язку із закінчення строку дії трудового договору.

Посилання у касаційній скарзі на те, що на час поновлення відповідача на роботі закінчився строк дії контракту є помилковими, оскільки відповідне рішення суду у справі № 761/10285/15 ухвалено 08 липня 2016 року і його допущено до негайного виконання, тоді як строк дії контракту закінчувався 13 лютого

2017 року.

Зазначене судове рішення про поновлення відповідача на роботі роботодавцем залишилось невиконаним, хоча законодавець передбачає обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у видачі наказу про поновлення працівника на роботі відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися і фактично допустити його до виконання своїх попередніх обов`язків (стаття 235 КЗпП України), чого роботодавцем зроблено не було.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Підлягають відхиленню посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 761/12013/17, від 21 липня 2022 року у справі № 487/1448/20,

від 06 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20, від 27 лютого 2019 року у справі № 757/4906/15-ц,

від 01 липня 2020 року у справі № 760/7225/16-ц, від 06 листопада 2023 року у справі № 938/466/21.

Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі № 761/12013/17 предметом позову є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у справі № 487/1448/20 - визнання недійсним контракту, визнання недійсним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; у справі № 664/2284/16 - визнання нечинним та скасування розпорядження про звільнення та поновлення на роботі; у справі № 377/169/20 - про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів; у справі № 757/4906/15 - про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди; у справі № 760/7225/16 - визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди; у справі

№ 938/466/21 - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, у зазначених справах ініціаторами спорів виступали саме працівники, а не роботодавці, що має суттєве значення з огляду на мотиви, наведені у цій постанові.

Отже, у зазначених справах, порівняно зі справою, яка переглядається, є різними підстави та предмети позову, матеріально-правове регулювання спірних відносин, а також встановлені судами фактичні обставини, тобто правовідносини не є подібними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара