Номер провадження: 22-ц/813/2512/25
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним вище позовом в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 15 серпня 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, між нею та відповідачем ОСОБА_1 , актовий запис №2036.

Позов обґрунтовано тим, що 15 серпня 2019 року між сторонами було укладено шлюб, подружжя має малолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою. З 05 березня 2022 року сторони проживають окремо. Спільне життя не склалося, шлюбні стосунки між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться. Позивачка вважає, що примирення та збереження шлюбу є неможливим.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року провадження у справі було зупинено строком на шість для надання сторонам часу для примирення.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб, укладений 15 серпня 2019 року у Дніпровському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2036, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

За доводами скарги, суд першої інстанції не врахував причини погіршення сімейних відносин та необхідність зупинення провадження по цій справі на час перебування відповідача у складі ЗСУ.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи, повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

05 серпня 2025 року представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Альошкіна О.І. звернулась до суду із заявою про розгляд апеляційної скарги без участі позивачки та її представника.

05 серпня 2025 року ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд», подав заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на хворобу, що унеможливлює його прибуття до судового засідання.

Стосовно надісланої до суду вказаної вище заяви скаржника апеляційний суд зауважує, що попри зазначення ОСОБА_1 у заяві у якості додатків, зокрема довідки №2509-17 ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області», на підтвердження хворобливого стану, таку скаржником фактично суду не надано.

Факт ненадання заявником разом із заявою про відкладення розгляду справи, вказаного у ній додатку підтверджується актом №381 від 05 вересня 2025 року, складеним відділом діловодства та обліку звернення громадян.

Тож, зважаючи на недоведеність заявником існування поважних підстав для відкладення розгляду справи, а також те, що явка сторін у судове засідання апеляційним судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що справа, перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з жовтня 2024 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду апеляційної скарги сплинув, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, включаючи позивача та інших учасників справи.

До того ж, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Заявником не наведено у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності сторони скаржника, а також не мотивовано необхідності безпосередньої явки до суду.

Отже наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що заходи, вжиті судом щодо примирення сторін, результатів не дали, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, який суперечить її інтересам.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 15 серпня 2019 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою ОСОБА_2 за межами України

Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки між ними припинені.

Вказані обставини скаржником не заперечуються.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_2 зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні стосунки між ними припинені з березня 2023 року, спільне господарство не ведуть, з вказаного часу проживають окремо.

Позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу з відповідачем неможливе і суперечить її інтересам.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини 3 статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом і не заперечується скаржником, на час подання до суду цього позову та вирішення судом справи по суті сторони проживають окремо, апеляційний суд також враховує, що позиція ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишилась незмінною зі спливом більше ніж 22 місяців, що минули з часу її звернення до суду із цим позовом.

Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї.

Добровільність шлюбу одна з основних його засад.

Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз/сім`ю/шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Отже з урахуванням вказаної вище позиції позивача, зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

Зважаючи на викладене колегія суддів відхиляє посилання скаржника на обставини, що призвели до погіршення подружніх стосунків сторін, оскільки такі, за відсутності добровільної згоди позивачки ОСОБА_2 на продовження шлюбних стосунків не мають значення для вирішення справи по суті.

Безпідставними є і зауваження ОСОБА_1 про врахування судом першої інстанції лише інтересів позивачки, оскільки відсутність вільній згоди одного з подружжя на його продовження є достатньою підставою для розірвання шлюбу (ст. 51 Конституції України, ст. ст. 104,105,110,112 СК України).

Крім того колегія суддів зауважує, що проживання малолітньої дитини сторін разом з позивачкою, не стосується предмету цього спору про розірвання шлюбу.

Підсумовуючи наведене та враховуючи усі встановлені у справі обставини, конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), право особи припинити шлюбні відносини та недопущення примушування до збереження шлюбних відносин (ч.1 ст.24, ч.3, ч.4 ст.56 СК України), оскільки сторони проживають окремо, шлюбні стосунки між ними припинено, і позивачка не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем, подальше спільне проживання сторін і збереження їхнього шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивачки, тому апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позову ОСОБА_2 .

Щодо зауважень скаржника про необхідність зупинення провадження у справі на час його перебування у ЗСУ та безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні відповідного клопотання, колегія суддів звертає увагу, що доведення підстави застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України можливе лише на підставі доказів залучення відповідної особи, військової частини, у якій вона проходить військову службу, до воєнних (бойових) дій у відповідному районі, а довідка військової частини про перебування військовослужбовця на військовій службі у цій частині під час дії воєнного стану, запровадженого Указом, складена відповідно до чинної Інструкцією з діловодства ЗСУ, затвердженої наказом Головнокомандувача ЗСУ від 07 квітня 2017 року, не є належним або достатнім доказом. Вказане узгоджується із правовою позицією викладеною, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17, від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (шляхом уточнення переліку можливих доказів) та від 13 березня 2025 року у справі № 557/1226/23.

При цьому, колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_1 , попри протилежні доводи апеляційної скарги, приймав участь у розгляді справи, користуючись визначеними ст. 43 ЦПК України правами на власник розсуд, зокрема, звертався до суду із апеляційною скарго, відповідними заявами та клопотаннями.

Також колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про об`єднанні в одне провадження позову у цій справі та у справі № 523/19428/23 про стягнення аліментів, оскільки таке, у порушення вимог ст. ст. 2, 188 ЦПК України, не сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства, а зокрема забезпеченню розумність строків розгляду справи судом.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується відповідач.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді О.Ю. Карташов

М.В. Назарова