Справа № 338/198/25
Провадження № 22-ц/4808/935/25
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Баркова В. М.,

суддів Пнівчук О. В.,

Максюти І. О,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2025 року, в складі судді Куценка О. О., ухвалене в селищі Богородчани Івано-Франківської області, у справі за позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року представник Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі УДМС в Івано-Франківській області) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності, яка була проведена у відповідності до наказу МВС України від 30 серпня 2024 № 1066, члени комісії МВС України виявили ряд недоліків, про що викладено в Акті про результати перевірки фінансово-господарської діяльності УДМВС України в Івано-Франківській області за період з 01 січня 2022 року по 30 червня 2024 року 17/24 від 20 вересня 2024 року.

Згідно Наказу УДМС в Івано-Франківській області № 39 від 30 серпня 2019 року «Про закріплення службового легкового автомобіля за завідувачем ресурсно-господарського сектору В. Паньківим», завідувач ресурсно-господарського сектору Управління ОСОБА_1 закріплений за службовим автомобілем Renault Megane Sedan, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а старшому інспектору ресурсно-господарського сектору ОСОБА_2 надано право керування цим автомобілем.

Також відповідно до п. 2 вищезазначеного Наказу № 39 від 30.08.2019 року на завідувача ресурно-господарського сектору Управління ОСОБА_1 покладено персональну відповідальність за використання службового легкового автомобіля виключно, у зв`язку з виробничою необхідністю та при наявності лімітів споживання.

Відповідно до Порядку використання автомобілів, затверджених наказами УДМС від 30 серпня 2019 року № 40, від 01 вересня 2021 року № 34 та від 20 квітня 2022 року №18 (далі Порядок використання автомобілів), обов`язок із перевірки стану оформлення подорожніх листів, розрахунків використання палива службовими автомобілями покладено на завідувача ресурсно-господарського сектору Управління, а саме на ОСОБА_1 .

Проведеним вибірковим дослідженням фіскальних чеків за березень. грудень 2022 року, січень, грудень 2023 року, лютий, березень 2024 року, які є підтверджуючими документами при використанні талонів на отримання пального на АЗС встановлено, що отримання ПММ по талонам підтверджено фіскальними чеками, відповідно до п.8 Додатку 5 «Рекомендації щодо обліку 40, до якого відноситься автомобіль Renault Megan Sedan, визначено, що використання службового автомобіля для поїздок, не пов`язаних із службовою діяльністю, забороняється.

Однак, відповідно до фіскального чеку № 68 за фіскальним номером від 22 листопада 2022 року, наданого в бухгалтерію Управління водієм ОСОБА_1 , у порушення підпункту 4.4. Порядку використання легкового автомобіля, відповідач поза межами міста Івано-Франківська 22 листопада 2022 року здійснив заправку у кількості 40 л палива на загальну суму 2 120 грн., а саме через 20 днів після того, як йому було сформовано Реєстр фіскального чеку щодо видачі 40 л палива.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини просили суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь УДМС в Івано-Франківській області завдану матеріальну шкоду у розмірі 2 120 , 00 грн та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028, 00 грн.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2025 рокуу задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник УДМС в Івано-Франківській області посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення даного спору, зокрема, визнаючи укладений 12 січня 2016 року між УДМС в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність нікчемним, суд посилався на те, що перелік посад і робіт, а також типовий договір про повну (індивідуальну) матеріальну відповідальність затверджується в порядку встановленому КМУ. Вважають, що у зв`язку з відсутністю затвердженого переліку посад і робіт з якими підприємство, установа, організація може укласти вищезгаданий договір, роботодавцю не заборонено самостійно визначити такі категорії працівників, що у даному випадку і було зроблено та укладено між позивачем та відповідачем договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що завідувач сектору ресурсно-господарського забезпечення не є відповідальним за паливні талони. Адже, позивач акцентував на тому, що така відповідальність покладена на відповідача у відповідності до його посадових обов`язків .

Також апелянт зазначає, що на звороті подорожнього листа № 202 від 02.11.2022 у колонці «особливі відмітки» зазначається, що службовий автомобіль Renault Megane Sedan, р.н. НОМЕР_1 02 листопада 2022 використовувався виключно у м. Івано-Франківську. Однак, з фіскального чеку № 68 за фіскальним номером вбачається, що заправка 40 л була реалізована поза межами міста Івано-Франківська, тобто такий використовувався з порушенням вищезазначеного Порядку використання автомобілів.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників УДМС в Івано-Франківській області Повха В. І. та Цахнюк Н. М., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Краюшкіна О. С., який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведена наявність прямої дійсної шкоди, неправомірність дій відповідача, вчинених всупереч його службових обов`язків та спричинення його діями будь-якої шкоди позивачу, відтак дійшов висновку, про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до наказу начальника УДМС України в Івано-Франківській області Саїва С.С. № 211-К від 06 листопада 2023 року ОСОБА_1 призначено в порядку переведення на посаду завідувача сектору ресурсно-господарського господарського забезпечення УДМС України в Івано-Франківській області (а.с. 13).

З копії Наказу УДМС в Івано-Франківській області № 39 від 30 серпня 2019 року «Про закріплення службового легкового автомобіля за завідувачем ресурсно-господарського сектору В. Паньківим» (а.с. 41) вбачається, що за ОСОБА_1 закріплений службовий автомобіль Renault Megane Sedan, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до п. 2 вищезазначеного Наказу на ОСОБА_1 покладено персональну відповідальність за використання службового легкового автомобіля виключно, у зв`язку з виробничою необхідністю та при наявності лімітів споживання.

З дослідженого судом копії Акту про результати перевірки фінансово-господарської діяльності УДМВС України в Івано-Франківській області за період з 01 січня 2022 року по 30 червня 2024 року 17/24 від 20.09.2024 року (а.с.14-34), на який посилається позивач та зазначає, що вибірковим дослідженням фіскальних чеків за березень - грудень 2022 року, які є підтверджуючими документами при використанні талонів на отримання пального на АЗС встановлено, що отримання ПММ по талонам підтверджено фіскальними чеками, встановлено порушення підпункт 4.4. Порядку використання легкового автомобіля, яким у висновку за листопад 2022 було незаконно списано 40 літрів палива на загальну суму 2120 гривень.

З копії подорожнього листа № 202 від 02 листопада 2022 року (а.с. 42), вбачається, що службовий автомобіль Renault Megane Sedan, р.н. НОМЕР_2 , здійснив заправку на 40 л.

Відповідно до копії фіскального чеку № 68 за номером від 22 листопада 2022 року, підтверджується факт придбання 22 листопада 2022 року 40 л палива на загальну суму 2 120 грн. (а.с. 43).

З копії Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 96 від 12 січня 2016 року (а.с. 37), укладеного між УДМС України в Івано-Франківській області в особі начальника Управління Саїва С.С. та відповідачем ОСОБА_1 вбачається, що згідно підпункту 1.1. даного Договору Відповідач «бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому Управлінням матеріальних цінностей і у встановленому законом порядку відповідає за їх збереження ...».

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IX «Гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації» Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), що визначає як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Як визначено частиною другою статті 130 КЗпП України, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Частина четверта вищевказаної статті передбачає, що на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за неодержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Відповідно до частини першої статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку

Як передбачено частиною другою статті 132 КЗпП України матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки обмеженої відповідальності передбачено статтею 133 КЗпП України.

Як передбачено статтею 132 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть:

1) працівники за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Щодо повної матеріальної відповідальності, то, як передбачено статтею 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;

10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами статті 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Судом першої інстанції при розгляді справи було досліджено подорожній лист, який позивач додав до позовної заяви, який оформлювався відповідачем.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що подорожній лист не містить даних, які б обмежували можливості використання службового автомобіля виключно у межах міста Івано-Франківська.

Досліджений подорожній лист містить інформацію щодо особи, яка використовує автомобіль, завдання водієві, рух пального, літрів, роботу водія та автомобіля, містять інформацію про час виїзду автомобіля із гаража та повернення його до гаража. До подорожнього листа додано квитанцію про придбання пального, талон (скретч карта) на заправку автомобілів автозаправочній станці бренду «Авіас».

Зазначення в подорожньому листі у розділі особливі відмітки: «м. Івано-Франківськ» не вказує на те, що автомобіль повинен використовуватися тільки в межах міста Івано-Франківська, оскільки такої примітки подорожній лист не містить. Тому доводи апеляційної скарги про те, що в розділі подорожнього листа «особливі відмітки» зазначено інформацію про маршрут руху у межах міста Івано-Франківська не заслуговує на увагу.

Крім того, обов`язку заправлення службового автомобіля виключно в межах м. Івано-Франківськ Порядок використання легкового автомобіля загального призначення УДМС України в Івано-Франківській області, затвердженого Наказом УДМС України в Івано-Франківській області від 30 серпня 2019 року № 40 не передбачає (а.с. 56-60), а сам факт купівлі палива на АЗС не може свідчити про порушення п. 4.4. Порядку, оскільки такі дії не підтверджують того, що службовий автомобіль використовувався у власних цілях, не пов`язаних із службовою діяльністю.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_1 є відповідальним за паливні талони, а також за придбання, зберігання та раціональне використання паливно-мастильних матеріалів, згідно його посадових обов`язків, то такий підлягає спростуванню, з огляду на таке.

З гідно судової практики, зокрема, пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т.п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов`язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства (статті 203, 453 ЦК (1540-06). У цих випадках шкода відшкодовується у повному обсязі, включаючи і не одержані підприємством, установою, організацією прибутки від використання зазначених технічних засобів.

Тобто відповідальність працівника за заподіяну шкоду у повному розмірі можлива за пунктом 7 частини першої статті 134 КЗпП України у разі доведення використання автомобіля не при виконанні трудових обов`язків, зокрема, самовільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі, організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

До працівника може бути пред`явлений позов підприємством, установою, організацією про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обов`язків.

Між тим, позивач не надав суду належних доказів того, що відповідач використовував службовий автомобіль не у службових цілях та завдав шкоди внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків, що також виключає відповідальність ОСОБА_1 передбачену статтею 130 КЗпП України, а отже, і покладення на останнього відповідальності, передбаченої статтями 132, 136 КЗпП України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Управління Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Судді В. М. Барков

О. В. Пнівчук

І. О. Максюта