Справа № 440/419/17 Головуючий у 1 інстанції: Мельник С. Р.
Провадження № 22-ц/811/1393/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ожидівської сільської Ради Буського району Львівської області, третя особа: відділ Держгеокадастру у Буському районі Львівської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

у березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Ожидівської сільської Ради Буського району Львівської області, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,1328 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, розташовану у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :23:013:0007 в порядку спадкування після смерті його діда, ОСОБА_3 .

Позов мотивував тим, що позивач є спадкоємцем після смерті діда ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого входить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0, 1328 га, що розташована в АДРЕСА_1 . При зверненні до Буської державної нотаріальної контори Львівської області з приводу оформлення спадкових прав йому було у такому відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на згадану земельну ділянку. Інших спадкоємців окрім нього немає.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року позов задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті його діда ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на спадкове майно, а саме: на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0, 1328 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :23:013:0007 та належали померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ №3095 від 16 серпня 1999 року.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, подавши в квітні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року, справу передати на новий розгляд.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що у заповіті ОСОБА_3 не розпорядився на випадок своє смерті земельною ділянкою, право власності на яку визнано за позивачем оскарженим рішенням суду. Також судом не враховано, що батько особи, яка подала апеляційну скаргу, був співвласником будинку, який розташований на спірній земельній ділянці. Наведене підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 22 листопада 1990 року, хоча відомості про це не включені, з невідомих причин, у довідці МБТІ. Зазначає про те, що оскаржене рішення лягло в основу іншого судового рішення в справі № 943/1320/22 (про визнання права власності на будинок), яке також переглядається в апеляційному порядку за скаргою ОСОБА_1 . Вказує на те, що на даний час в провадженні Буського районного суду Львівської області перебуває ще одна цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , в межах якої він хоче заволодіти майном особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, позивач є спадкоємцем згідно закону та згідно заповіту від імені ОСОБА_3 відносно земельної ділянки на користь онука ОСОБА_2 . Крім нього спадкоємцями до даної спадщини є доньки померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які відмовились від спадщини, а саме: земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0, 1328 га, що розташована в АДРЕСА_1 , про що подали відповідні заяви. Інших спадкоємців до даної спадщини немає, що підтверджується спадковою справою № 02/2016 приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Тиднюк Г.В., заведеною після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . А відтак позивач набув право власності на спадкове майно на законних підставах, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно із статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Частина п`ята статті 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

З матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06.11.2015 року. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку посвідчено ксерокопією державного акту на право приватної власності на землю Серія ЛВ 3095 від 16.08.1999 року.

Позивач є спадкоємцем згідно закону відповідно до статті 1266 ЦК України та згідно заповіту, посвідченого 04 лютого 2013 року Ожидівською сільською радою Буського району Львівської області від імені ОСОБА_3 на користь онука ОСОБА_2 . Відносно спірної земельної ділянки позивач є спадкоємцем згідно закону відповідно до статті 1266 ЦК України. Крім нього спадкоємцями до даної спадщини є доньки померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які відмовились від права на одержання обов`язкової частки спадщини, тобто житлового будинку і господарських будівель і споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці площею 0, 1328 га, що розташовані в АДРЕСА_1 , про що подали відповідні заяви.

Із наявної в матеріалах справи копії заповіту, посвідченого 04 лютого 2013 року секретарем Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_3 своє майно, а саме: житловий будинок за АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 , який в установлений законодавством термін 13 січня 2016 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.2016 виданого ОСОБА_2 приватним нотаріусом Золочівського нотаріального округу Львівської області Тиднюк Г.В., вбачається, що 17/25 частини житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Звертаючись із позовною заявою у цій справі позивач покликався на те, що є спадкоємцем після смерті його діда ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого входить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0, 1328 га, що розташована в АДРЕСА_1 . При зверненні до Буської державної нотаріальної контори Львівської області з приводу оформлення спадкових прав йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на згадану земельну ділянку. Інших спадкоємців окрім нього немає.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

В свою чергу, згідно з усталеною судовою практикою у такій категорії спорів (визнання права власності в порядку спадкування), при відсутності інших спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Натомість, наявність інших спадкоємців за законом чи заповітом є обов`язковою підставою для надання їм статусу відповідача у спірних правовідносинах та можливості відповідати за пред`явленими вимогами.

Отже, визначення кола спадкоємців при розгляді такої категорії спорів є обов`язковим.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З долученої до апеляційної скарги копії Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 12 грудня 1990 року, виданого виконкомом Буської міської ради встановлено, що 8/25 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований на спірній земельній ділянці в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_6 .

Згідно із Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В свою чергу, спадкоємцем до майна померлого ОСОБА_6 є його донька ОСОБА_1 .

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_2 не залучив ОСОБА_1 відповідачем, як особу яка претендує на спірне майно.

За змістом статей 4, 48 ЦПК України відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку, позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Разом з цим, позивач не заявляв у справі клопотань про заміну відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи свідчать, що спір виник саме між позивачем і апелянткою ОСОБА_1 з приводу визнання права власності, як на будинковолождіння, так і на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0, 1328 га, що розташовані в АДРЕСА_1 кадастровий номер :23:013:0007 та належала померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ № 3095 від 16 серпня 1999 року, на якій розташований житловий будинок, що належав покійним ОСОБА_3 17/25 частин (спадкоємцем за заповітом після смерті якого є позивач ОСОБА_2 ) та ОСОБА_6 8/25 (спадкоємцем за законом після смерті якого є його дочка апелянт ОСОБА_1 .

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є помилковими.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача , суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що задоволення позову ОСОБА_2 до Ожидівської сільської Ради Буського району Львівської області, третя особа: відділ Держгеокадастру у Буському районі Львівської області про визнання права власності на спадкове майно порушує права та інтереси апелянтки на спадкове майно, яке є предметом спору у даній справі, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції не звернув уваги на згадані обставини та прийшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, звертаючись із апеляційною скаргою апелянтка просить суд скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року, справу передати на новий розгляд.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги визначені статтею 374 ЦПК України, серед яких відсутнє скасування рішення суду першої інстанції та передача справи на новий розгляд.

Натомість, згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду визначені приписами статті 376 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України, підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З врахуванням висновків апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Ожидівської сільської Ради Буського району Львівської області, третя особа: відділ Держгеокадастру у Буському районі Львівської області про визнання права власності на спадкове майно.

Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, колегія суддів вирішує питання судових витрат та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 960,00 грн судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Ожидівської сільської Ради Буського району Львівської області, третя особа: відділ Держгеокадастру у Буському районі Львівської області про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 00 коп. судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич