УХВАЛА

20 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 766/6459/21

провадження № 61-16416сво23

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Дмитро Сергійович,

заінтересована особа -публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», в інтересах якого діє Мовчан Олександр Сергійович, на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2021 року у складі судді Кузьміної О. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у складі колегії суддів Семиженка Г. В., Вейтас І. В., Кузнєцової О. А.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Дмитра Сергійовича, заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції заявника

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії приватного виконавця.

Скаргу мотивувала тим, що Комсомольський районний суд м. Херсона рішенням від 09 грудня 2010 року стягнув солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк» (далі - ВАТ «МТБ»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк»), заборгованість за кредитом, штрафні санкції за прострочення погашення кредиту станом на 21 вересня 2010 року у розмірі 478 635 грн, з яких тіло кредиту - 47 291,32 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) гривні до долара США становить 374 509,43 грн; відсотки у розмірі 7 923,57 дол. США, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США становить 62 748,34 грн; заборгованість із комісії в розмірі 7 775,81 грн; суму сплаченого судового збору в розмірі 1 700,00 грн; витрати

на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

На підставі рішення від 09 грудня 2010 року Комсомольський районний суд м. Херсона 19 січня 2011 року видав виконавчий лист № 2-3027/10.

Згідно з листом Корабельного районного відділу державної виконавчої служби

у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(місто Одеса) № 53560 станом на 22 травня 2020 року залишок боргу за вказаним виконавчим листом складав 289 797,79 грн.

Заявниця зазначала, що 28 серпня 2020 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з погашення боргу перед ПАТ «МТБ Банк» було реалізовано належне їй на праві приватної власності кафе на просп. Святих Кирила та Мефодія

у м. Херсоні, ціна якого складала 877 424,00 грн. Після вирахування наявної у неї заборгованості залишок грошових коштів склав 587 626,21 грн, тому вона вважала, що її заборгованість перед ПАТ «МТБ Банк» за виконавчим листом № 2-3027/10 є погашеною у повному обсязі на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказувала, що її адвокат звернувся до приватного виконавця Манікіна Д. С.

з вимогою прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження

№ НОМЕР_1, однак листом від 06 квітня 2021 року № 2645 приватний виконавець відмовив у цьому з посиланням на відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження, оскільки заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «МТБ Банк» не є погашеною, а залишок боргу складає 21 402,23 дол. США та 9 595,81 грн.

Вважаючи такі дії приватного виконавця Манікіна Д. С. щодо невиконання пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» незаконними, оскільки ним неправомірно перераховано борг ОСОБА_1 перед ПАТ «МТБ Банк» з гривні в долари США і це призвело до його збільшення з 478 635,00 грн до 55 214,89 дол. США, що станом на 20 квітня 2021 року згідно з офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 546 016,92 грн, а Комсомольський районний суд м. Херсона у резолютивній частині рішення від 09 грудня 2010 року зазначив загальну суму заборгованості ОСОБА_1 перед банком у розмірі

478 635,00 грн без визначення цієї заборгованості в еквіваленті до долара США, приватний виконавець Манікін Д. С. порушив пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, свою відмову щодо закінчення виконавчого провадження приватний виконавець мотивував правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, однак у цій постанові мова йшла про судове рішення, в якому борг зазначений в іноземній валюті із визначенням еквівалента у гривні, а чинним законодавством приватного виконавця не наділено правом змінювати визначену у рішенні суду суму заборгованості.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати незаконними дії приватного виконавця Манікіна Д. С., які полягають у неприйнятті рішення про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1

з примусового виконання виконавчого листа № 2-3027/10, виданого 19 січня 2011 року Комсомольським районним судом м. Херсона;

- зобов`язати приватного виконавця Манікіна Д. С. закінчити виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа

№ 2-3027/10, виданого 19 січня 2011 року Комсомольським районним судом

м. Херсона, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України

«Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Херсонський міський суд Херсонської області ухвалою від 03 листопада

2021 року, залишеною без змін постановою Херсонського апеляційного суду

від 23 лютого 2022 року, скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав незаконними дії приватного виконавця Манікіна Д. С., які полягають

у неприйнятті рішення про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1

з примусового виконання виконавчого листа № 2-3027/10, виданого 19 січня 2011 року Комсомольським районним судом м. Херсона.

Зобов`язав приватного виконавця Манікіна Д. С. закінчити виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3027/10, виданого 19 січня 2011 року Комсомольським районним судом м. Херсона, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивував ухвалу тим, що стягнення з боржника суми заборгованості було визначено саме у гривні, зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, що має бути виконаний примусово за участю виконавця; у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу у гривні стягувачу має бути перерахована саме відповідна сума у гривні; чинним законодавством виконавця не наділено правом змінювати розраховану та визначену у рішенні суду суму заборгованості. Отже, відбулося порушення приватним виконавцем Манікіним Д. С. прав ОСОБА_1 шляхом неприйняття рішення про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

14 листопада 2023 року ПАТ «МТБ Банк», в інтересах якого діє Мовчан О. С., засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області

від 03 листопада 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду

від 23 лютого 2022 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті

389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення судів є незаконними та такими, що порушують право ПАТ «МТБ БАНК» на повне стягнення кредитної заборгованості. Виконавче провадження відкрито за виконавчим листом, виданим Комсомольським районним судом м. Херсона у справі № 2-3027/10, яким стягнуто з боржника на користь банку заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті (долари США). Тому приватний виконавець зобов`язаний під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США.

Зазначає, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, боржник повинен брати до уваги офіційний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу. Визначення судами суми боргу за рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 09 грудня 2010 року у справі № 2-3027/10 у розмірі 478 635,00 грн є помилковим, оскільки між банком та позичальником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором стягнута судом також в іноземній валюті. Суди помилково вказали на необхідність застосування пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та залишили поза увагою вимоги частини третьої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у рішенні суду зазначено дві суми: іноземна валюта та її еквівалент відповідно до офіційного курсу НБУ. Тому приватний виконавець під час здійснення перерахунку не змінив рішення суду, а зазначив заборгованість ОСОБА_1 на підставі офіційного курсу НБУ станом на 20 квітня 2021 року, тобто на день платежу. Отже, заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною, а рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 09 грудня 2010 року у справі № 2-3027/10 - невиконаним, тому підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні.

Позиції інших учасників справи

Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 10 січня 2024 року відкрив провадження у справі та витребував справу із суду першої інстанції.

24 січня 2024 року матеріали справи № 766/6459/21 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 21 серпня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 01 жовтня 2025 року справу передав на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Мотиви, якими керувався Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

Передаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року в справі № 463/2303/20 (провадження № 61-19713св21). Так, у вказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що визначаючи характер грошового зобов`язання, судом визначено стягнення з боржника суми саме в національній валюті. Отже, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А. А. під час здійснення виконавчого провадження з виконання зобов`язання за судовим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 31 липня 2012 року у справі № 2/1312/415/2012 у національній валюті здійснив виконання судового рішення у повному обсязі. Тому суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про те, що постанова та дії приватного виконавця з приводу закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є правомірними.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у справі, яка переглядається, та у справі № 463/2303/20 основну частину боргу визначено судом до стягнення у гривні, а складові її частини - у гривні з відповідним еквівалентом в іноземній валюті (доларах США), що внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю виконавця.

Враховуючи правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, колегія суддів вважала, що є підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 463/2303/20), оскільки порушується принцип виконання рішення у повному обсязі, закріплений у Законі України «Про виконавче провадження».

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не встановив підстав для прийняття справи до свого розгляду.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності є виправданими лише у разі потреби та за обставин істотного і непереборного характеру (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Проценко проти росії» (Protsenko v. Russia), заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення від 23 липня 2009 року у справі «Сутяжник проти росії» (Sutyazhnik v. Russia), заява № 8269/02, пункт 38).

У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30; від 02 листопада 2010 року «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 01 грудня 2005 року у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); ЄСПЛ визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі потреби може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення від 19 квітня 2007 року у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56; рішення від 17 вересня 2009 року «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено,

що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також

і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47). Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.

Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.

В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи, оскільки у об`єднаної палати відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для розгляду цієї справи.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Тлумачення змісту частини другої статті 403 ЦПК України свідчить про те,

що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин).

Так, відступ від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усуненням суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.

Отже, необхідність відступу від правових висновків Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду може відступати від попередніх висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, лише за наявності для цього належної підстави.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).

В ухвалі про передачу справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду колегія суддів зазначила про необхідність відступу від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 463/2303/20 (провадження № 61-19713св21).

Алгоритм з`ясування подібності правовідносин у судових рішеннях суду касаційної інстанції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц та від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 та від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).

Проаналізувавши встановлені судами обставини у справі від висновку у якій пропонується відступити, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає подібності правовідносин у цій справі та у справі, яка передана на розгляд.

Так, у справі, яка передана на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, суди встановили, що на забезпечення виконання основного зобов`язання, яке виникло з кредитного договору, ОСОБА_1 та ВАТ «МТБ» уклали договір іпотеки нерухомого майна, на яке, в подальшому приватний виконавець, дії якого оскаржуються, звернув стягнення в порядку виконання судового рішення про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Крім того, також встановлено, що зміст постанови приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 вже досліджувався у судовому порядку під час розгляду справи № 766/12864/20 за скаргою ОСОБА_1 . Так, у постанові від 10 серпня 2021 року колегія суддів Херсонського апеляційного суду вказала на те, що зазначення виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження суми боргу, розмір якого не відповідає визначеній судом до стягнення суми заборгованості, порушує її право бути обізнаною щодо обсягу зобов`язань за виданим судом виконавчим документом та брати безпосередню участь у визначенні розміру залишку заборгованості із наведенням відповідних мотивів та заперечень, зважаючи на те, що у спірних правовідносинах йдеться не про добровільне виконання боржником зобов`язань за виконавчим документом, а про часткове примусове виконання судового рішення у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомо, що зазначена постанова Херсонського апеляційного суду у касаційному порядку не оскаржувалась, і, отже, набрала законної сили, а встановлені у ній обставини, в силу приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України - не потребують доказуванню, оскільки мають преюдиціальне значення.

Таким чином, висновок, зроблений Верховним Судом у справі № 463/2303/20 (провадження № 61-19713св21) не є релевантним до правовідносин у цій справі, оскільки його зроблено за інших, відмінних фактичних обставин.

Повернення об`єднаною палатою справи колегії суддів для її розгляду з підстав неподібності правовідносин є сталою практикою касаційних судів у складі Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 29 лютого 2024 року у справі № 907/825/22, ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 420/3179/22 та інші).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд судом справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, не відповідатиме критерію суду, встановленому законом.

Керуючись статтями 403, 404, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 766/6459/21 за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Дмитра Сергійовича, заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська