Справа № 450/2907/24 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/912/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретар: Чиж Л.М.

за участю: представника прокуратури Кульчицького Є.Г., представника Головного управління національної поліції у Львівській області Кісіля Р.В., представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури та Головного управління національної поліції у Львівській області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури,

ВСТАНОВИЛА:

22.06.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 504 000, 00 грн., завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури.

Позов обгрунтований тим, вироком Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2017, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 4 250, 00 грн, з позбавленням права займатись бухгалтерською діяльністю на строк на один рік. Цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» матеріальної шкоди в розмірі 73 403, 35 грн залишено без розгляду. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05.12.2017, вирок Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2017 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Вироком Галицького районного суду м. Львова від 09.12.2020 з врахуванням ухвали Галицького районного суду м. Львова від 14.12.2020, ОСОБА_1 визнано винною у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Призначено ОСОБА_1 покарання за ч.1 ст.367 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 4250 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік. На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання, призначеного цим вироком, у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» заподіяну майнову шкоду у сумі 73 403, 35 грн. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021, вирок Галицького районного суду міста Львова від 09 грудня 2020 року щодо ОСОБА_1 скасовано. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 367 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. ОСОБА_1 зазначає, що вона ніколи не притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є професіоналом в своїй галузі (стаж роботи з 1993 року), а зібрання інформації для досудової доповіді з сільської ради, лікарні, інформація про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, пояснення сусідам за місцем проживання потягло за собою безпідставний осуд з боку громади. ОСОБА_1 відчувала повну беззахисність у ситуації, що склалась, адже більше 5 років її життя було направлено на захист від незаконного кримінального переслідування, оскільки ще на час повідомлення їй підозри в її діянні не було складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191, чи ч.1 ст.367 КК України. У зв`язку з цим, намагання прокурора притягнути її до кримінальної відповідальності за будь-яким обвинуваченням, що включали в себе зміну обвинувачення та збір доказів, шляхом ініціювання проведення обов`язкових експертиз на стадії досудового розслідування, під час судового провадження, були невиправдані, що підтверджується вищенаведеним, та лише лягали додатковим тягарем на емоційний/душевний стан стан ОСОБА_1 . Окрім цього, позивач вимушена була докладати додаткові зусилля для апеляційного оскарження двох обвинувальних вироків та закриття кримінального провадження стосовно себе за реабілітуючих підстав, а також перебувати в тривожному стані на час безпідставного касаційного оскарження прокурором обґрунтованого реабілітуючого її судового рішення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000 гривень. За період часу перебування позивача під слідством і судом розмір морального відшкодування складає 504 000,00 грн (63 х 8 000,00), і такий визначено в межах розміру передбаченого Законом, як мінімальне відшкодування, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом (на час судового розгляду та ухвалення судового рішення можливі зміни у Законі про державний бюджет). На підставі наведеного, просила позовні вимоги задоволити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 504 000 грн (п`ятсот чотири тисячі гривень 00 коп.).

Стягнуто з Львівської обласної прокуратури в дохід держави судовий збір у розмірі 2 7 00, 00 (дві тисячі сімсот гривень 00 коп.) грн.

Стягнуто з Головного управління національної поліції у Львівській області в дохід держави судовий збір у розмірі 2 700, 00 (дві тисячі сімсот гривень 00 коп.) грн.

Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн.

Стягнуто з Головного управління національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем не надано доказів заподіяння їй моральних чи фізичних страждань (душевних та психічних), погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності. Також не надано експертних висновків відповідних спеціалістів щодо погіршення самопочуття позивача, в тому числі щодо проведенння судово-психологіної експертизи. Проте, судом при постановленні рішення без будь-яких належних та допустимих доказів, зроблено висновок, що у позивача за час перебування під слідством і судом змінився усталений спосіб життя. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції визначив, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінено в сумі 504 000 грн, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 2024 рік - 8000 грн. Водночас, необхідно врахувати, що частиною 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-ІХ визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду встановлено на рівні 1600 грн. Отже, судом першої інстанції при обрахунку розміру моральної шкоди порушено вимоги матеріального права, а саме: ст. 23 ЦК України, згідно якої при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості та не застосовано положення ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн. За таких обставин, при розрахунку суми виплати морального відшкодування потрібно брати за основу розмір мінімальної заробітної плати саме 1600 грн, а не 8000 грн, оскільки розмір заробітної плати в сумі 8000 грн встановлено законодавцем щодо правовідносин у сфері регулювання оплати праці між роботодавцем і працівником під час виконання трудових обов`язків та цей розмір не має жодного відношення до виплат, які здійснюються за рішеннями суду. У зв`язку з цим, визначений судом розмір моральної шкоди є завищеним, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів державного бюджету, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Також не погоджується з розміром стягнутих витрат на професійну правничу допомогу. Вважає, що фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, виплата витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн є неспівмірними зі складністю справи, витраченого часу, обсягу наданих послуг та виконаних робіт та не відповідає принципу справедливості. Звертає увагу на те, що при поданні позовної заяви позивачем судовий збір не сплачувався. Однак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував зазначене та безпідставно стягнув судовий збір з Львівської обласної прокуратури та ГУНП у Львівській області у сумі 4 000 грн з кожного.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду оскаржило Головне управління національної поліції у Львівській області.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначила лише певні обставини, що теоретично можуть свідчити про незаконність (протиправність) дій (бездіяльності) працівників прокуратури, однак вона належно не обґрунтувала та не надала доказів, які б підтверджували яким чином завдано їй моральну шкоду, в чому така полягає та необхідність відшкодування такої. Звертає увагу на те, що 30.08.2016 вручено позивачу підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 у справі № 461/6912/16- к скасовано вирок Галицького районного суду міста Львова від 09.12.2020, яким ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 376 КК України, а кримінальне провадження стосовно обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за вказаною статтею на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, ухвала набрала законної сили 30.11.2021. Оскільки, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати встановленої на час розгляду справи в кримінальному провадженні для розрахунку завданої шкоди, слід керуватись Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», де мінімальна заробітна плата з 01.01.2021 встановлена у розмірі 6 500,00 грн, то розмір моральної шкоди слід рахувати як 63 місяців Х 6500,00 грн = 409 500,00 грн. ГУНП у Львівській області вважає необгрунтованим задоволення такої вимоги, як стягнення витрат на правову допомогу у розмірі стягнення з Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області на користь ОСОБА_1 по 4 000 грн 00 коп. понесених нею судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 8 000 (восьми тисяч) грн 00 коп.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційні скарги до суду не подано.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник Львівської обласної прокуратури Кульчицький Є.Г. та представник Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіль Р.Г. апеляційні скарги підтримали, просили задовольнити. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила апеляційні скарги залишити без задоволення. Інші учасники в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи слід проводити без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Львівській області до задоволення не підлягають.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із вимогами ч. 2 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету

(стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16ц.

Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 (справа №686/23731/15-ц), законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо.

Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 515/211/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 308/11115/16-ц.

Відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа № 686/23731/15), що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Судом встановлено, що 30.08.2016 заступником начальника СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області Ковальчук М.В. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

19.10.2016 обвинувальний акт у кримінальному провадженні про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.07.2015 за № 0002607 стосовно ОСОБА_1 був затверджений старшим прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та переданий на розгляд Галицькому районному суду м. Львова.

Відповідно до статей 338, 341 КПК України, прокурор Львівської місцевої прокуратури № 1 Ковальчук М.В. змінив обвинувачення у кримінальному провадженні №0002607 від 25.07.2015 шляхом перекваліфікування дій ОСОБА_1 із ч.2 ст.191 КК України на ч.1 ст.367 КК України, оскільки вважає, що ОСОБА_1 вчинила службову недбалість, тобто, неналежно виконала, як службова особа свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди Львівському коледжу транспортної інфраструктури Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна та відповідно прокурор склав обвинувальний акт в межах зміненого обвинувачення.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2017, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 4 250, 00 грн, з позбавленням права займатись бухгалтерською діяльністю на строк на один рік. Цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» матеріальної шкоди в розмірі 73 403, 35 грн залишено без розгляду та роз`яснено цивільному позивачу право звернутись до суду з самостійними вимогами про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.12.2017, вирок Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2017, скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 09.12.2020 з врахуванням ухвали Галицького районного суду м. Львова від 14.12.2020, ОСОБА_1 визнано винною у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Призначено ОСОБА_1 покарання за ч.1 ст.367 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 4250 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік. На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання, призначеного цим вироком, у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж транспортної інфраструктури» заподіяну майнову шкоду у сумі 73 403, 35 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021, вирок Галицького районного суду міста Львова від 09 грудня 2020 року щодо ОСОБА_1 скасовано. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 367 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвала Львівського апеляційного суду від 30.11.2021 набрала законної сили 30.11.2021.

За вказаних обставин, ОСОБА_3 незаконно перебувала під слідством та судом з 30.08.2016 по 30.11.2021, тобто 63 місяці, оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021, вирок Галицького районного суду міста Львова від 09 грудня 2020 року, щодо ОСОБА_1 скасовано. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 367 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Таким чином враховуючи, період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 504 00, 00 грн (8 000,00 грн х 63 місяці).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, районний суд виходив з того, що врахувавши ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, та того, що позивачем заявлено розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 504 000, 00 грн, та такий визначений законом, як мінімальне відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призводить до його збагачення.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки визначаючись із грошовим розміром, який належить стягнути на користь позивача для відшкодування у повному обсязі тих душевних страждань, яких зазнала ОСОБА_1 у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності, суд врахував тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, порушення звичного режиму життя, тривалість моральних страждань, а також те, що фактично у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, позивач була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнала тривалих негативних емоційних хвилювань пов`язаних із участю у процесуальних діях та судових засіданнях, фактично була змушена докладати зусиль для доведення своєї невинуватості, зазнавала певних душевних страждань, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, надавши оцінку характеру та обсягу страждань, яких зазнала ОСОБА_1 у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що грошове відшкодування за завдану позивачу моральну шкоду становить у сумі 504 000 грн, яку слід стягнути з Державного бюджету України у користь позивача.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При цьому слід зазначити, що визначений статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, однак з урахуванням конкретних обставин, засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.

Ні на час розгляду справи судом першої інстанції, ні на даний час не вносилися зміни до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», і цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду по справі №761/22531/23 від 25 вересня 2024 року.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Судом встановлено, що позивачем на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги № 09/05-2024/цс від 09.05.2024; ордер на надання правничої правової допомоги серії ВС № 1280800 від 09.05.2024; акт здачі прийняття виконаних робіт (наданих послуг) по договору про надання правничої допомоги від 18.06.2024; платіжну інструкцію від 18.06.2024.

Згідно акту здачі прийняття виконаних робіт (наданих послуг) по договору про надання правничої допомоги від 18.06.2024, адвокатом було проведено такі роботи: вивчення кримінального провадження № 0002607 від 25.07.2015 3 год. вартість 3 000, 00 грн; аналіз законодавства та судової практики з питань відшкодування моральної шкоди 2 год. 2 000, 00 грн; підготовка позовної заяви 3 год. 3 000, 00 грн.

Відповідно до платіжної інструкції від 18.06.2024 року ОСОБА_1 сплатила 8 000, 00 грн на виконання договору № 09/05-2024/цс.

Таким чином, вартість фактично наданих та оплачених послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги відповідно до копії платіжного доручення складає суму у розмірі 8 000, 00 грн.

Дослідивши клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, надані заявником докази, ступінь складності справи, акт виконаних робіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн є співмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Доводи апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору, допущено порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Звільнення позивача від сплати судового збору не означає, що відповідачі не мають відшкодувати витрати, пов`язані з розглядом справи. Змінюється лише спосіб компенсації цих витрат.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Головного управління національної поліції у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:17.10.2025.

Головуючий

Судді