Провадження № 2/686/1948/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої-судді-Чевилюк З.А.

секретаря судового засідання-Томашівської А.Т.

за участі представника позивача Мироненка С.С.

представників відповідачів Божкова Т.І., Болишевої М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новатор», Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новатор», Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Просив визнати незаконними та скасувати наказів :наказ №514-к від 08.11.2023 року, наказ №522-к від 20.11.2023 року, наказ №823впрп від 20.11.2023р.;поновити на посаді директора державного підприємства «Новатор» з 20.11.2023 року;стягнути кошти у сумі 2330 665,50 грн., моральну шкоду. Розмір моральної шкоди визначити експертизою.

ОСОБА_1 з 18.03.2019 перебував на посаді директора державного підприємства «Новатор», яке входить до підприємств-учасників Державного концерну «Укроборонпром», правонаступником якого стало Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість".

Виконання покладених на позивача обов`язків, згідно із номенклатурою посад підприємства вимагало доступу до державної таємниці.

У зв`язку із постійним недобросовісним втручанням в господарську діяльність та зловживанням своїми повноваженнями з боку керівництва АТ "Українська оборонна промисловість", між керівництвом АТ "Українська оборонна промисловість" та державного підприємства «Новатор» виник конфлікт.

Результатом конфліктних відносин стали систематичні безпідставні перевірки діяльності підприємства, у тому числі із залученням правоохоронних органів.

Згідно із наказом АТ "Українська оборонна промисловість" № 514-к від 08.11.2023 ОСОБА_1 08.11.2023 звільнено з роботи у зв`язку із скасуванням допуску до державної таємниці, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також АТ «УОП» видано наказ № 522-к від 20.11.2023 «Про внесення змін до наказу від 08.11.2023 № 514-к «Про звільнення ОСОБА_1 » (на підставі листка непрацездатності ОСОБА_1 змінено дату звільнення на 20.11.2023).

Крім цього, в.о. директора ДП «Новатор» Яновицький О. видав наказ № 823 від 20.11.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » з тих же підстав, які зазначені в наказах АТ «УОП» від 08.11.2023 № 514-К та від 20.11.2023 № 522-К.

Позивач вважає, що зазначене звільнення відбулось всупереч вимог чинного трудового законодавства, а саме без пропозицій власника щодо переведення працівника на іншу вакантну посаду, робота на якій не вимагає наявності допуску до державної таємниці.

Крім того, позивач вважає, що розпорядження Управління СБ України у Хмельницькій області від 17.10.2023 про скасування допуску до державної таємниці за формою 2 є безпідставним та протиправним, у зв`язку із чим оскаржується в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, наказ про звільнення позивача з посади директора державного підприємства «Новатор» у зв`язку із скасуванням допуску до державної таємниці та без пропозицій щодо переведення на інші вакантні посади є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач відповідно до статті 235 КЗпП України підлягає поновленню на посаді.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Всупереч вищезазначених норм, ОСОБА_1 , з метою переведення працівника відповідачами не було запропоновано наявних на державному підприємстві «Новатор» вакантних посад, а також посад на інших підприємствах, підпорядкованих акціонерному товариству «Українська оборонна промисловість».

Оспорені накази є незаконними і протиправними,а звільнення позивача із займаної посади відбулося з порушенням і недотриманням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим порушене право позивача підлягає відновлення, шляхом поновлення його на роботі в займаній посаді з 20.11.2023 року.

Неможливість досудового врегулювання спору зумовила звернення позивача до суду з даним позовом.

Представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволені.Клопотання про призначення експертного дослідження з метою визначення розміру моральної шкоди не заявлялось представником позивача під час судового розгляду.

Представник АТ «Українська оборонна промисловість» подав письмові пояснення по справі, що підтримав в судовому засіданні; просив відмовити у задоволені позову. Повідомив суд, що Рішенням Хмельницького окружного адмінстративного суду від 29.03.2024 в справі №560/20508/23 у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу(розпорядження) Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області про скасування допуску до державної таємниці за формою 2 директору державного підприємства «Новатор» ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набуло законної сили після перегляду апеляційною інстанцією 29.03.2024 року. Вищевказаний факт доводить правомірність дій Управління СБУ в Хмельницькій облаті та підтверджує правомірність дій відповідача з видання наказу про звільнення ОСОБА_1 , у звязку із скасуванням допуску до державної таємниці, згідно з п.2 ч.1 ст.40 КЗпП. АТ «УОП» стало відомо про заяву позивача про вчинення корупційних кримінальних правопорушень службовими особами Державного концерну «Укроборонпром» у період 2019-2022 років під час проведення тендерних закупівель, внаслідок чого державі завдано збитків понад 1 млрд грн..», яку останній мав намір спрямувати до правоохоронних органів після отримання даного позову.

Представник ТОВ «Новатор» подала письмові пояснення по справі, які підтримала в судовому засіданні та просила відмовити в задоволені позову.

Враховуючи затверджений позивачем графік роботи підприємства, кількість робочих днів складає 385 днів, а не 615 днів як вказано позивачем.

Таким чином, за 315 днів середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.11.2023 по 15.07.2025 складає 1 641 001 грн. 95 коп., а не 2 330 665 грн.50 коп.

Згідно чинного законодавства України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином, за 218 днів середній заробіток з 20.11.2023 по 20.11.2024 складає 1 135 677 грн. 54 коп., а не 2 330 665 грн.50 коп.Позивач ОСОБА_1 з 02.02.2024 року значиться в базі Міністерства внутрішніх справ України в розшуку, як особа, яка переховуються від органів влади. Тобто, Позивач не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці не через винні дії (бездіяльність) роботодавця, а через власні протиправні, незаконні дії.

Отже, суд може обмежити нарахування середнього заробітку одним роком лише

в тому разі, якщо одночасно дотримано дві умови: судова трудова справа розглядається у суді понад один рік; затягування розгляду справи відбувалося саме з вини працівника.

Звільнення Позивача відбулось відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Новатор» та АТ «УОП» має стратегічне значення для безпеки держави, а тому його стабільне функціонування повинно мати пріоритет над бажанням позивача отримати додатковий дохід. ТОВ «Новатор» є об`єктом критичної інфраструктури. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2 330 665,50 грн. призведе до банкрутства відповідачів, що в свою чергу підірве обороноздатність країни, оскільки ТОВ «Новатор» є виконавцем та співвиконавцем державних контрактів у сфері оборони країни.

Доцільним і справедливим буде стягнення середнього заробітку за один рік, тобто з 20.11.2023 по 20.11.2024. Таким чином, за 218 днів середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 1 135 677 грн. 54 коп. Водночас, оскільки позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі не підлягають задоволенню а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Звільнення Позивача є правомірним, його трудові права адміністрацією АТ «УОП» та ТОВ Новатор не порушені, наказ про звільнення відповідає нормам чинного законодавства, в наказі конкретизовано причину звільнення, яка відповідає фактичним обставинам та підтверджується необхідними документами, тому позовні вимоги є необґрунтованими в цілому та задоволенню не підлягають. Повідомлення про оголошення в розшук позивача не було спростовано ні позивачем, ні його представником. Статус позивача як викривача, що став причиною та мотивом для звільнення останнього, не доведений позивачем.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов не підлягаючим задоволенню.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому кредитор вправі обрати спосіб захисту, що наданий йому законом, на власний розсуд.

За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, п. 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, п. 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, п. 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, п. 106).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;(ч.1 п.2 ст.40КЗпП).

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.(ч.2ст.40 КЗпП).

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.(ст.21 КЗпП).

Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України врегульовані Законом України від 21 січня 1994 року № 3855-XII «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-XII). Згідно зі статтею 1 Закону № 3855-XII допуск до державної таємниці - оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації. Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону № 3855-XIIспеціально уповноваженим державним органом у сфері забезпечення охорони державної таємниці є Служба безпеки України. Частиною другої статті 26 Закону № 3855-XII передбачено, що скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України в разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Частиною третьою цієї статті передбачено, що громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.

Наведені положення Закону № 3855-XII кореспондуються із приписами пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП, згідно з якими трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на працівника обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Отже, відмова у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці працівнику, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, унеможливлює перебування такого працівника на відповідній посаді та виконання ним своїх трудових функцій. Такі обставини, які унеможливлюють продовження трудових відносин, а саме: відмова чи скасування допуску до державної таємниці, за своєю суттю не залежать ані від волі роботодавця, ані від волі працівника, проте законодавець покладає на роботодавця обов`язок вжити передбачених законом заходів для працевлаштування працівника. Так, частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 9901/755/18 зазначено, що наведені положення Закону № 3855 кореспондуються із пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, згідно з яким трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на працівника обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Частиною третьої статті 53 Закону України «Про запобігання корупції» передбачалося, що особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. Для застосування наведених положень Закону важливим є встановлення моменту набуття особою статусу викривача. Відповідно до Закону особа набуває статусу викривача з моменту, коли вона здійснила всі залежні від неї дії для повідомлення компетентного органу про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Саме з моменту набуття особою статусу викривача, на таку особу поширюються положення статті 53 Закону України «Про запобігання корупції», тобто особа набуває імунітет від негативних заходів впливу. Водночас, такий імунітет не є абсолютним і має певні межі, враховуючи його правове спрямування. Серед обставин, які є підставою для набуття імунітету викривача, потрібно виділити такі: особою здійснено повідомлення про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону, і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлених ним заборон і обмежень. Іншим обов`язковим елементом, за наявності якого особа набуває імунітет викривача, є застосування до нього негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. І третьою обставиною, яка необхідна для набуття передбаченого законом імунітету викривача, є наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно, такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулося незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) обґрунтованих претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дає змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням оспорюваного наказу про звільнення із діяльністю позивача як викривача.

Якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного. До оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження. Про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, або вказується в постанові про зупинення досудового розслідування, якщо таке рішення приймається, відомості про що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.(ст.281 Кримінально процесуального кодексу України).

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.(cт.129 -1 Конституції України).

ОСОБА_1 з 18.03.2019 перебував на посаді директора державного підприємства «Новатор», яке входить до підприємств-учасників Державного концерну «Укроборонпром», правонаступником якого стало Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість".

Виконання покладених на позивача обов`язків, згідно із номенклатурою посад підприємства вимагало доступу до державної таємниці.

Згідно із наказом АТ "Українська оборонна промисловість" (АТ «УОП») № 514-к від 08.11.2023 ОСОБА_1 08.11.2023 звільнено з роботи у зв`язку із скасуванням допуску до державної таємниці, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також АТ «УОП» видано наказ № 522-к від 20.11.2023 «Про внесення змін до наказу від 08.11.2023 № 514-к «Про звільнення ОСОБА_1 » (на підставі листка непрацездатності ОСОБА_1 змінено дату звільнення на 20.11.2023).

Крім цього, в.о. директора ДП «Новатор» Яновицький О. видав наказ № 823 від 20.11.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » з тих же підстав, які зазначені в наказах АТ «УОП» від 08.11.2023 № 514-К та від 20.11.2023 № 522-К.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.03.2024 в справі №560/20508/23 у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу(розпорядження) Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області про скасування допуску до державної таємниці за формою 2 директору державного підприємства «Новатор» ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набуло законної сили після перегляду апеляційною інстанцією 29.03.2024 року. Вищевказаний факт доводить правомірність дій Управління СБУ в Хмельницькій області та підставність звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скасуванням допуску до державної таємниці, згідно з п.2 ч.1 ст.40 КЗпП. Позивача оголошено в розшук 02.02.2024 року за відомостями СБУ.

Статус позивача як викривача, що став причиною та мотивом для звільнення останнього, зі слів представника позивача, не доведений позивачем.

Позивач не обґрунтував суду потенційну можливість та намір виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботу за відповідною професією чи спеціальністю на підприємстві.

За встановлених у цій справі обставин, зокрема, відсутність у позивача допуску до державної таємниці, що унеможливлює виконання ним посадових обов`язків директора підприємства ТОВ «Новатор», відсутність причинно-наслідкового зв`язку між повідомлення про корупційні діяння та початком процедури звільнення, відсутність згоди щодо переведення на інші вакантні посади, відсутність волевиявлення позивача на зайняття вакантних посад та відсутність фізичної можливості їх виконання у зв`язку з оголошеним розшуком позивача, право роботодавця здійснити звільнення при обмежені доступу до державної таємниці, свідчить про дотримання відповідачами законодавчо встановленої процедури звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Сам факт перебування позивача у розшуку підтверджує неможливість виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача, що зважаючи на обов`язковість судового рішення, дає право суду стверджувати в тому числі про неефективність обраного способу захисту в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 за умови позитивного його вирішення.

Моральна шкода, спричинена порушенням прав у сфері трудових відносин, підлягає відшкодуванню у розмірі, який є необхідним та достатнім з огляду на принципи розумності і справедливості. В той же час заявлена моральна шкода є необґрунтованою та недоведеною позивачем та його представником. Клопотання про проведення експертизи з метою визначення розміру моральної шкоди представником позивача не заявлено в ході судового розгляду.

Враховуючи викладене, суд знаходить заявлений позов таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 81, 82, 263,353 ЦПК України ,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новатор», Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» про визнання незаконними та скасування наказів :наказ №514-к від 08.11.2023 року, наказ №522-к від 20.11.2023 року, наказ №823впрп від 20.11.2023р.;поновлення на посаді директора державного підприємства «Новатор» з 20.11.2023 року;стягнення коштів у сумі 2330 665,50 грн., моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 14 жовтня 2025 року.

Суддя

Хмельницького міськрайонного суду З.А.Чевилюк