Справа № 199/1293/24 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л.В.
Провадження № 22-ц/811/1026/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Підлужного В.Ю.,

з участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Ліфлянчика Станіслава Ігоровича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору, стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

В березні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, поданим представником ОСОБА_3 , до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору, стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 . 23 листопада 2023 року між ним та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 укладено усний договір, відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов`язання розробити дизайн-проект інтер`єру приміщення загальною площею 73,57 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_2 , та за затвердженим дизайн-проектом виконати ремонтні роботи.

В межах домовленостей, сторони погодили наступне: загальна вартість робіт щодо розробки дизайн-проекту становить 51 150,00 грн., оплата проводиться частково, після погодження позивачем кожного етапу робіт, позивач зобов`язаний сплатити аванс у розмірі 13 445,00 грн.; відповідач приступає до виконання робіт з розробки дизайн-проекту з моменту сплати авансу, строк виконання робіт 30 календарних днів, а саме до 23.12.2023; загальна вартість ремонтних робіт становить 887 619,00 грн., оплата проводиться частково, після погодження позивачем кожного етапу робіт, позивач зобов`язаний сплатити аванс у розмірі 141 083,00 грн.; відповідач приступає до виконання робіт з моменту сплати авансу, строк виконання робіт 120 календарних днів, а саме до 23.03.2024.

28.11.2023 ОСОБА_2 сплатив на користь ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 445,00 грн. як аванс для виконання робіт з розробки дизайн-проекту, а також 50 000,00 грн. як частина авансу для виконання ремонтних робіт. В подальшому, 11.12.2023 позивачем на користь відповідача сплачено грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн., 13.12.2023 у розмірі 31 083,00 грн.

Таким чином, позивач виконав взяті на себе зобов`язання для початку виконання відповідачем робіт. Водночас, відповідач, після спливу строку на виконання робіт, дизайн-проекту не розробив, будь-які ремонтні роботи останнім не проведено, тобто взятих на себе зобов`язань за укладеним договором не виконав, а також відмовився повертати позивачу отримані кошти. У зв`язку із чим, позивач вважає, що укладений між ними договір є розірваним, відтак з ФОП ОСОБА_1 на його користь необхідно стягнути сплачений аванс у розмірі 154 528,00 грн. Крім того, зважаючи на те, що відповідач допустив виконання взятих на себе зобов`язань, вважає, що з нього підлягає стягненню неустойка за неналежне виконання зобов`язань у розмірі 283 388,58 грн.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року у позові ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору, стягнення грошових коштів відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Ліфлянчика Станіслав Ігорович подав апеляційну скаргу.

Вказує, що сторони уклали усний договір та відповідно до договору засвідчили, що всі умови договору їм зрозумілі й вони вважають їх справедливими по відношенню до себе та підтвердили свою здатність виконувати умови договору в цілому.

Вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не взяв до уваги той факт, що Позивач виконав всі умови укладеного усного договору, а саме сплатив узгоджені суми Відповідачеві. А Відповідач в свою чергу не виконав жодної замовленої послуги, натомість отримав кошти, які на власний розсуд вирішив вважати завдатком.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про захист прав споживачів, розірвання договору, стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів яке право його порушено, внаслідок яких дій відповідача, і на якій правові підставі воно підлягає відновленню.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача ОСОБА_1 з метою отримання послуги з розробки дизайн-проекту та виконання ремонтних робіт та між ними погоджено необхідність укладення письмових договорів із закріпленими істотними умовами. Однак, з метою своєчасності виконання певних робіт, сторони домовилися про можливість вчинення конкретних дій відповідачем за умови здійснення позивачем авансових платежів.

Згідно квитанції АТ «ПУМБ» №182577312, 28.11.2023 ОСОБА_2 здійснив переказ грошових коштів у розмірі 13 445,00 грн. на рахунок ОСОБА_1 . Призначення платежу рахунок на оплату авансу 1-1 від 23.11.2023.

28 листопада 2023 ОСОБА_2 переказав Якимчуку Є.В. грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн., що стверджується копією квитанції АТ «ПУМБ» №182579142. Призначення платежу рахунок на оплату авансу від 23.11.2023.

11 грудня 2023 ОСОБА_2 переказав грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн. ОСОБА_1 у зв`язку із рахунком на оплату авансу 1-1 від 23.11.2023.

Відповідно до квитанції АТ «ПУМБ» №184069538 від 13.12.2023, ОСОБА_2 здійснено переказ коштів на рахунок ОСОБА_1 у розмірі 31 083,00 грн., призначення платежу рахунок на оплату авансу 1-1 від 23.11.2023.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України договір є правочином.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статі 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина 2).

Ціна договору підряду - це грошова сума, належна підрядникові за виконане замовлення. За статтею 843 ЦК України у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни. Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною.

Частиною другою статті 854 ЦК України визначено, що підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (частина друга статті 570 ЦК України).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (частина друга статті 631 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина друга статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у даному випадку є позовна заява, вимоги до якої містить стаття 175 ЦПК України.

У частині першій та пунктах 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує сої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані вимоги.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закон»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Роль суду у цивільному процесі проявляється, у тому числі, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем і відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона у справі на обґрунтування своїх вимог чи заперечень, посилається не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21, від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, провадження № 61-7861св22 та інших постановах.

ОСОБА_2 , звернувшись до суду із даним позовом та заявляючи вимоги про розірвання договору, стягнення сплачених грошових коштів, виходив з укладеного між сторонами усного договору підряду на загальну суму 938 769 грн. (51150 грн розробка дизайн проекту, 887 619 грн. вартість ремонтних робіт).

При цьому позивач не звернув уваги, на вимоги пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України відповідно до якого у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Подана заява не містить жодних доказів про досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору підряду та його виконання відповідачем.

Отже, позивачем не доведено обставину на яку він посилався, як на підставу своїх вимог, а саме укладення між сторонами договору підряду.

Разом з тим, наявними у справі банківськими квитанціями доведено перерахування позивачем відповідачу 154 528 грн.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення зазначених коштів, суд першої інстанції повинен був встановити чи були законні підстави для отримання цих коштів у відповідача та у зв`язку з цим чи наявні підстави до їх подальшого збереження останнім.

Зазначеного обов`язку суд не виконав, відмовив в задоволенні позову тільки з тих підстав, що позивач не надав жодних доказів того, що саме відповідачем було неналежно виконано умови договору.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Враховуючи зазначене, не можна вважати, що відносини, які виникли між сторонам, є договірними.

Судом встановлено, що між сторонами в установленому законом порядку договір підряду не був укладений, що має наслідком відсутність між ними будь-яких зобов`язань. З огляду на викладене відсутні правові підстави отримання відповідачем від позивача 154 528 грн., які були перераховані через банківську установу.

За таких обставин, у особи, що отримала такі кошти виникає зобов`язання повернути їх, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуті.

Близькі за змістом висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18; від 06 лютого 2019 року у справі № 522/13292/16-ц, провадження № 61-31140св18; від 23 вересня 2019 року у справі № 642/203/14-ц, провадження № 61-19005св18; від 12 грудня 2019 року у справі № 757/25368/16-ц, провадження № 61-21669 св18; від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, провадження № 61-15125св19; від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, провадження № 61-22274св19, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17 провадження № 61-14395 св21, у постанові від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19,провадження № 61-6346 св22.

Враховуючи вищенаведене рішення суду першої інстанції в частині стягнення сплачених грошових коштів слід задовольнити та стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 154 528 грн.

Щодо решти позовних вимог, а саме розірвання договору на розробку дизайн проекту від 23.11.2023 року та стягнення неустойки в розмірі 283 388, 58 грн. слід відмовити, оскільки судом встановлено, що між сторонами в установленому законом порядку договір підряду не був укладений.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

У цьому зв`язку, відповідно до приписів частини тринадцятої статті 141 ЦПК України колегія суддів змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.

Ураховуючи те, що позов підлягає задоволенню частково, судові витрати за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції покладаються сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При подачі позовної заяви ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 6801,57 грн. та при подачі апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 10202,35 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 5998,98 грн., що складає 35,28% від задоволених позовних вимог, підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ліфлянчика Станіслава Ігоровича - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошових коштів - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в корить ОСОБА_2 154 528 грн. безпідставно набутих грошових коштів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в корить ОСОБА_2 5998,98 грн. сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремети Н.О.