Номер провадження: 22-ц/813/2891/25
Справа № 521/3199/23
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Інвестжитло»

треті особи Державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», Управління корпоративної політики Міністерства оборони України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу Державного підприємства «Інвестжитло»

на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління корпоративної політики Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Інвестжитло», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління корпоративної політики Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що вона 24 січня 2020 року була призначена на посаду начальника Відділу матеріально-технічного постачання в ДП «Інвестжитло», назву якого наказом ТВО директора №7-к від 15 лютого 2021 року було змінено на Відділ матеріально-технічного забезпечення та збуту.

Позивач вказує, що 10 січня 2023 року наказом № 1 її звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із реорганізацією.

Позивач вважає що наказ голови комісії з припинення ДП «Інвестжитло» № 1 від 10 січня 2023 про її звільнення є незаконним та таким, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства, грубо порушує її право на працю, у зв`язку із чим вона змушена звернутись до суду за захистом власних прав та охоронюваних законом інтересів.

Позивач зазначає, що порушення її права на працю полягає у звільненні її без пропозиції зайняття нею рівнозначної або аналогічної посади у юридичній особі, що є правонаступником припиненої юридичної особи (порушення ст. 40 КЗпП України), в порушення ст. 116 КЗпП України її не повідомлено про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, попри заяву, написану нею 12 січня 2023 року.

Позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ДП «Інвестжитло» № 1 від 10 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновити її на роботі в ДП «Інвестжитло» з 10 січня 2023 року на посаді начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту; зобов`язати ДП «Інвестжитло» внести зміни до трудової книжки у розділ «Відомості про роботу», де зазначити, що «запис № 47 про звільнення є недійсним»; стягнути з ДП «Інвестжитло» (Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з ДП «Інвестжитло» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту Державного підприємства «Інвестжитло» та стягнення з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Відповідно до заяви про стягнення витрат на правничу допомогу позивач також просить суд компенсувати за рахунок відповідача ДП «Інвестжитло» витрати у розмірі 600.00 USD, що становлять 24294,00 гривень у разі задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року ухвалено позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління корпоративної політики Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державного підприємства «Інвестжитло» (Код ) № 1 від 10 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі в Державному підприємстві «Інвестжитло» (Код ) з 10 січня 2023 року на посаді начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту.

Стягнути з Державного підприємства «Інвестжитло» (Код , місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2023 року по 16 жовтня 2024 року в розмірі 485037 (чотириста вісімдесят п`ять тисяч тридцять сім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок, з подальшим відрахуванням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Інвестжитло» (Код , місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ) до спеціального фонду державного бюджету судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду мотивовано тим, що роботодавцем не дотримано вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, ст. 49-2 КЗпП України про вивільнення працівників відповідно до пункту 1 статті 40 цього Кодексу, а отже і звільнення ОСОБА_1 з роботи проведено без достатніх на те правових підстав, тобто є незаконним, а тому позов в частині поновлення позивач на роботі слід задовольнити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Державного підприємства «Інвестжитло» Алайбов В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16.10.2024 по справі № 521/3199/23 скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, виплати моральної шкоди та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга представника відповідача мотивована незгодою з висновком суду, що на момент попередження позивачки про звільнення, діяв штатний розпис ДП «Інвестжитло», затверджений наказом № 21 від 01 лютого 2022 року, який включав в себе 69 посад, які, мали бути запропоновані ОСОБА_1 при звільненні.

У зв`язку з чим, зазначає, що відповідно до наказу № 355 та Плану заходів, виконання яких було покладено на комісію з реорганізації в особі голови комісії ОСОБА_2 , до моменту припинення, на підприємстві залишаються тільки працівники, задіяні в виконанні заходів з реформування та технологічних процесах, з фактичним закриттям будь-яких інших вакансій до моменту припинення. З 1 лютого 2023 року на Підприємстві введено в дію новий штатний розпис, затверджений наказом № 12 від 01.02.2023 року, відповідно до якого передбачено 5 штатних посад, вакансій немає, який введений в дію після завершення процедури вивільнення працівників, не задіяних в процесі реорганізації.

Тому суд, залишив поза увагою неможливість такої пропозиції, так як вказані посади стали вакантними лише і саме в результаті вивільнення всіх працівників.

Звертається увага на те, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом тривалого часу, внаслідок чого було порушено звичний уклад життя, завдало моральних страждань, що зумовило зміну способу життя, які виразилися в докладанні додаткових зусиль для свого утримання.

Також, в скарзі наголошується, що позивачем було допущено затягування процесу, а тому, задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми за час вимушеного прогулу, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ДП «Інвестжитло» про зменшення періоду стягнення.

Підсумовуючи викладене, в скарзі зазначається, що трудові права ОСОБА_1 при звільненні на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням юридичної особи ДП «Інвестжитло» не порушено. Звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу матеріально технічного забезпечення та збуту ДП «Інвестжитло» відбулося законно з додержанням норм чинного законодавства.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачки адвокат Ростомов Г.А. просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Акцентується увага на тому, що Наказом Міністерства оборони України «Про реорганізацію державного підприємства «Інвестжитло» № 355 від 07.11.2022, припинено юридичну особу - державне підприємство «Інвестжитло», ідентифікаційний код юридичної особи - 33294267 (03168, місто Київ, Повітрофлотський проспект, будинок 6), реорганізувавши його шляхом приєднання до державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», ідентифікаційний код юридичної особи - 43069909 (02093, місто Київ, вулиця Миколи Хвильового, будинок 15).

Вищезазначеним наказом визначено, що державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» є правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Інвестжитло». Крім того, Пунктом 2 цього ж наказу визначено, що Державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» є правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Інвестжитло», а абзацом сьомим пункту 5 цього ж наказу приписано Голові комісії відповідно до трудового законодавства України забезпечити додержання прав та законних інтересів працівників державного підприємство «Інвестжитло», що реорганізується.

Разом з тим, відповідач не довів реальне скорочення посад станом на дату звільнення позивача, звільнення ОСОБА_1 відбулося всупереч штатному розпису; відповідач не надав інформації щодо того чи є вакантними діючі на момент звільнення посади у ДП «Інвестжитло»; відповідач не навів ніяких доказів пропозиції ОСОБА_1 , іншої посади, як і не проводив відповідного аналізу пріоритету інших співробітників перед нею, які зайняли посади у ДП «Інвестжитло»; відповідач провів звільнення всупереч діючому штатному розпису в результаті чого утворилися вакантні посади; матеріали справи не містять доказів реальної реорганізації відповідача шляхом приєднання в строки, встановлені Міністерством оборони України.

Пояснення учасників справи

У судовому засіданні представниця відповідача ДП «Інвестжитло» адвокат Волобуєва О.А. надала усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримала, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивачка ОСОБА_1 та її представники адвокати Ростомов Г.А., Понамарьов В.В. надали пояснення, в яких зазначили, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Представники третіх осіб Державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», Управління корпоративної політики Міністерства оборони України у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно наказу № 08-к від 24 січня 2020 року ОСОБА_1 призначена на посаду начальника Відділу матеріально-технічного постачання в ДП «Інвестжитло», про що є запис в трудовій книжці.

28 квітня 2020 року позивач приступила до тимчасового виконання обов`язків директора ДП «Інвестжитло» відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 21 квітня 2020 року № 11-ДП (Наказ від 28.04.2020 №48-к).

Згідно Наказу Міністра оборони України № 29-ДП від 23 червня 2021 року у зв`язку із виробничою необхідністю та з метою забезпечення належного функціонування ДП «Інвестжитло» на ОСОБА_1 покладено тимчасове виконання обов`язків директора ДП «Інвестжитло».

Наказом Міністерства оборони України «Про реорганізацію державного підприємства «Інвестжитло» № 355 від 07 листопада 2022 року припинено юридичну особу - державне підприємство «Інвестжитло», ідентифікаційний код юридичної особи 33294267 (03168, місто Київ, Повітрофлотський проспект, будинок 6), реорганізувавши його шляхом приєднання до державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», ідентифікаційний код юридичної особи - 43069909 (002093, місто Київ, вулиця Миколи Хвильового, будинок 15)».

Пунктом 2 вказаного Наказу визначено, що Державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» є правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Інвестжитло».

Абзацом сьомим пункту 5 Наказу приписано Голові комісії відповідно до трудового законодавства України забезпечити додержання прав та законних інтересів працівників державного підприємство «Інвестжитло», що реорганізується.

09 листопада 2022 року ДП «Інвестжитло» повідомило ОСОБА_1 про заплановане звільнення, яке відбудеться 10 січня 2023 року, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із припиненням юридичної особи шляхом реорганізації ДП «Інвестжитло» та приєднання до ДП МОУ «Оборонавторемсервіс».

Наказом ДП «Інвестжитло» від 10 січня 2023 року №1 «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту, з 10 січня 2023 року у зв`язку із реорганізацією, згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Щодо позовних вимог про поновлення на роботі

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено, що «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18 (провадження № 61-1464св19) зазначено, що:

«за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків»;

«розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

Конвенцією Міжнародної організації праці про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року у пункті а частини 2 статті 9 визначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що Державне підприємство «Інвестжитло» дійсно перебуває у стані припинення.

Згідно із довідкою № 122 від 13 квітня 2023 року ДП МОУ «Оборонавторемсервіс» станом на 10 листопада 2022 року в штатному розкладі ДП МОУ «Оборонавторемсервіс» була відсутня вакансія «Менеджер з адміністративної роботи. Також, були відсутні інші вакантні посади, що відповідали б кваліфікаційним вимогам працівника та могли б бути запропоновані для працевлаштування.

Наказом № 21 ДП «Інвестжитло» від 01 лютого 2022 року затверджений штатний розпис, згідно якого штатна численність працівників підприємства складає 69 штатних одиниць.

Тобто, станом на день попередження ОСОБА_1 діяв штатний розпис ДП «Інвестжитло» затверджений наказом № 21 від 01 лютого 2022 року, зазначений штатний розклад діяв і на день звільнення позивачки.

Новий штатний розклад у ДП «Інвестжитло» введено в дію Наказом № 12-к від 01 лютого 2023 року саме з 01 лютого 2023 року.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що починаючи з дня видачі Наказу Міністерства оборони України «Про реорганізацію державного підприємства «Інвестжитло» № 355 від 07 листопада 2022 року та по день звільнення позивача, а саме 10 січня 2023 року за Наказом № 1, фактично штатний розпис ДП «Інвестжитло» затверджений наказом № 21 від 01 лютого 2022 не змінювався, а скорочення чисельності або штату працівників не відбувалося, у тому числі не скорочувалася посада начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту, яку обіймала ОСОБА_1 . Із будь-яким документом про внесення змін в організацію виробництва і праці ДП «Інвестжитло» позивачку у період з 09 листопада 2022 року по 10 січня 2023 року не ознайомлювало як і з можливим новим штатним розписом на ДП «Інвестжитло». Про наявність змін у штатному розписі чи чисельності працівників ДП «Інвестжитло» не проінформувало.

З 09 листопада 2022 по 10 січня 2023 року інших вакантних посад на ДП «Інвестжитло» та в Державному підприємстві Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» Погребнюк О.І. не пропонувалося.

Враховуючи викладене, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що відповідачем не забезпечено дотримання процедури вивільнення та працевлаштування позивача у зв`язку з ліквідацією ДП «Інвестжитло» та одночасним передаванням його функцій іншій установі, у зв`язку із чим звільнення позивача є незаконним.

Щодо стягнення середнього заробітку

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Враховуючи, що наслідком незаконних дій адміністрації відповідача стало позбавлення позивача можливості працювати, такі дії відповідача як роботодавця призвели до порушення конституційного права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100, основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Обчислюючи середній заробіток за час перебування позивачки у вимушеному прогулі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно витребуваних даних у листопаді 2022 року сума отриманої заробітної плати склала 18881,27 гривень, а в грудні 2022 року сума отриманої заробітної плати склала 28093,13 гривень.

Строк вимушеного прогулу позивачки склав з 10 січня 2023 року по 16 жовтня 2024 року.

Денний заробіток у листопаді 2022 року (22 робочих дні) складає 18881,27: 22 = 858,24 грн; денний заробіток у грудні 2022 року (21 робочий день) склав 28093,13: 21 = 1337,77 грн. Середній заробіток за місяць склав 18881,27 + 28093,13 = 46974,40 : 2 = 23487,20 грн. Денний заробіток у вказаному періоді склав 23487,20: 43 р.д. = 546,21 грн за день.

Позивач була позбавлена права на працю через незаконне звільнення 20 місяців (лютий 2023 року вересень 2024 року), а також 28 днів (16 днів в січні 2023 року та 12 днів у жовтні 2024 року).

20 місяців х 23487,20 грн (середній заробіток) = 469744 грн.

546,21 грн. х (16+12) = 15293,88 грн / заробіток за 28 днів.

469744 грн + 15293,88 грн = 485037,88 грн.

Ураховуючи викладені обставини колегія судів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 485037 (чотириста вісімдесят п`ять тисяч тридцять сім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин».

Цивільна справа за позовом про поновлення на роботі розглядалась судом першої інстанції з 15.03.2023 року по 16.10.2024 року, при цьому, в матеріалах справи відсутні обставини, які б свідчили про зловживання позивачкою процесуальними правами, що ускладнювало розгляд справи.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц зазначено: «статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Отже, колегія суддів, враховуючи те, що судом встановлено факт порушення прав позивачки у сфері трудових відносин, у зв`язку з чим, наявність негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси, а тому, вважає обґрунтованими висновки місцевого суду щодо відшкодування позивачці моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

З огляду на наведене, апеляційний суд робить висновок про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, оскільки такі висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інвестжитло» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14.10.2025 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький