ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 306/818/24

провадження № 61-6958св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баняс Володимир Володимирович, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2024 року у складі судді Вінер Е. А., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» (далі - АТ «Комінвестбанк», банк) про повернення банківського вкладу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що між нею та ТОВ КБ «Коопінвестбанк», правонаступником якого є АТ «Комінвестбанк», укладено ряд договорів банківського вкладу в іноземній валюті та в гривні з визначеним строком. Договори банківського вкладу укладались починаючи з 30 червня 2009 року і постійно переукладалися. Вона кошти з депозитного рахунку не знімала.

Згідно з договором банківського вкладу від 11 січня 2021 року № 04-3/6с-22 сума вкладу становить 72 874,66 дол. США, процентна ставка на вклад - 10 % річних, строком на 92 календарних днів з 06 січня 2021 року до 06 квітня 2021 року.

Відповідно до договором банківського вкладу від 19 січня 2021 року № 04-3/6с-35 сума вкладу становить 118 845,93 грн, процентна ставка на вклад -17,5 % річних, строком на 92 календарних днів з 19 січня 2021 року до 19 квітня 2021 року.

У грудні 2023 року вона звернулася до банку з заявою про повернення банківського вкладу з відсотками, однак кошти банк їй не повернув.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь за договором банківського вкладу від 19 січня 2021 року № 04-3/6с-35 кошти у сумі 118 845,93 грн та за договором банківського вкладу від 11 січня 2021 року № 04-3/6с-22 - 72 874,66 дол. США.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що договори банківського вкладу, які надані на підтвердження позовних вимог, не відповідають діючій формі договору. Процентні ставки, які вказані у цих договорах, не співпадають з тими, які затверджені позачерговим засіданням тарифного комітету від 18 грудня 2020 року № 37/20 тк в національній та іноземній валютах. Договори, на які посилається ОСОБА_1 , відсутні на обслуговуванні в АТ «Комінвестбанк». Позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження внесення коштів на депозитний рахунок АТ «Комінвестбанк».

У ОСОБА_1 відсутній ощадний сертифікат або будь-який інший документ, який підтверджує наявність банківського вкладу в АТ «Комінвестбанк». ОСОБА_1 передавала гроші начальнику Свалявського відділення банку ОСОБА_2 , який не мав ніяких повноважень на проведення касових операцій.

Отже, позивачка не довела належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу, тому у банку не виникло зобов'язання з виконання договорів банківського вкладу №№ 04-3/6с-35, 04-3/6с-22.

Крім того, суди попередніх інстанцій ставили під сумнів правомочність наданих позивачкою договорів банківського вкладу, посилаючись на те, що зазначені у цих договорах відсоткові ставки, не співпадають з тими, які затверджені тарифним комітетом банку, а представник банку, який підписав договори, не мав повноважень на проведення касових операцій.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Баняс В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково не взяли до уваги надані позивачкою докази на підтвердження позовних вимог, неповно з`ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суди не врахували, що між позивачкою і банком неодноразово укладалися договори банківського вкладу, зокрема 29 березня 2010 року був укладений договір № 04-14/6с-329 (сума вкладу 25 000,00 дол. США, строком 92 календарних дні, з 29 березня 2010 року до 29 червня 2010 року, процентна ставка - 10 % річних), копія якого та квитанція від 29 березня 2010 року додані до позовної заяви. Відповідач не надав доказів на підтвердження того, що банк повернув позивачці кошти за договорами банківського вкладу.

Договори банківського вкладу були укладені між ОСОБА_1 та АТ «Комінвестбанк». Суди попередніх інстанцій помилково посилались на те, що договори укладені між позивачкою та начальником Свалявського відділення банку.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, а тому недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору банківського вкладу.

Позивачка надала суду докази того, що між сторонами існують договірні відносини (копії договорів банківського вкладу) та докази того, що відповідач отримав від неї грошові кошти в іноземній та національній валюті (відповідні договори банківського вкладу та квитанції, які містять інформацію про призначення платежу, печатку банку та підписи уповноважених осіб), тобто банк отримав від позивача грошові кошти, на що суду попередніх інстанцій уваги не звернули.

Крім того, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, прийнявши докази, подані банком в додаткових поясненнях, оскільки такі були подані не у відзиві на позовну заяву, а відзив взагалі подано не було.

Доводи інших учасників справи

У липні 2025 року представник АТ «Комінвестбанк» подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Відзив мотивований тим, що доводи касаційної скарги про неврахування судами правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду, посилання на які міститься у касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Посилання у касаційній скарзі на договір банківського вкладу від 29 березня 2010 року № 04-14/6с-329 є безпідставним, оскільки позивачка не зверталася до суду з позовними вимогами про повернення коштів за вказаним договором. Докази внесення коштів за договором банківського вкладу від 29 березня 2010 року № 04-14/6с-329 стосуються виключно цього договору та не стосуються інших договорів.

Позивачка не довела належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу, оскільки не надала доказів на підтвердження передачі грошових коштів банку за договором банківського вкладу від 19 січня 2021 року № 04-3/6с-35 у сумі 118 845,93 грн та за договором банківського вкладу від 11 січня 2021 року № 04-3/6с-22 у сумі 72 874,66 дол. США.

Процентні ставки, які вказані у цих договорах, не співпадають з тими, які затверджені позачерговим засіданням тарифного комітету від 18 грудня 2020 року № 37/20 тк в національній та іноземній валютах.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 30 червня 2009 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк», правонаступником якого є АТ «Комінвестбанк», укладалися договори банківського вкладу на різні суми в національній та іноземній валюті, зазвичай поквартально.

11 січня 2021 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк», правонаступником якого є АТ «Комінвестбанк», в особі начальника Свалявського відділення ОСОБА_2, який діяв на підставі Положення про відділення та довіреності № 11/10, посвідченої 07 вересня 2010 року приватним нотаріусом Дроботя А. В., за реєстровим № 3138, та ОСОБА_1 укладений договір банківського вкладу № 04-3/6с-22.

У договорі банківського вкладу від 11 січня 2021 року № 04-3/6с-22, зокрема, передбачено:

банк приймає від вкладника або для вкладника грошову суму (далі - вклад), що надійшла, та зобов`язується виплатити вкладнику вклад та проценти на вклад на умовах та в порядку, встановлених цим договором (пункт 1.1);

банк на підставі положень цього договору відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 (далі - депозитний рахунок) для збереження коштів, що прийняті банком від вкладника або для вкладника (пункт 1.2);

для обслуговування операцій за депозитним рахунком (зарахування та виплати вкладу, процентів), обліку вкладу на вимогу цього договору, а також здійснення інших операцій, передбачених чинним законодавством України та цим договором, банк одночасно з відкриттям депозитного рахунку відкриває вкладнику рахунок № НОМЕР_2 (далі - рахунок) (пункт 1.3);

факт внесення вкладником коштів на депозитний рахунок підтверджується касовим/платіжним документом (пункт 1.6);

сума вкладу - 72 874,66 дол. США (пункт 1.7);

вклад вноситься на строк дев`яносто два календарних днів, з 06 січня 2021 року до 06 квітня 2021 року (пункт 1.9);

процентна ставка на вклад становить 10 процентів річних (пункт 1.10);

вкладник зобов`язується: надати та оформити документи, передбачені чинним законодавством, необхідні для відкриття рахунку за вкладом та проведення по ньому операцій (пункт 2.2.1); внести готівкою (перерахувати) на депозитний рахунок, що відкривається банком, грошові кошти в сумі та в строк, передбачені договором (пункт 2.2.2).

Від імені банку вказаний договір підписаний начальником Свалявського відділення АТ «Комінвестбанк» ОСОБА_2 із проставленням круглої печатки Свалявського відділення банку, а від імені вкладника - ОСОБА_1

19 січня 2021 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний інвестиційний банк», правонаступником якого є АТ «Комінвестбанк», в особі начальника Свалявського відділення ОСОБА_2, який діяв на підставі Положення про відділення та довіреності № 11/10, посвідченої 07 вересня 2010 року приватним нотаріусом Дроботя А. В., за реєстровим № 3138, та ОСОБА_1 укладений договір банківського вкладу № 04-3/6с-35.

У договорі банківського вкладу від 19 січня 2021 року № 04-3/6с-35, зокрема, передбачено:

банк приймає від вкладника або для вкладника грошову суму (далі - вклад), що надійшла, та зобов`язується виплатити вкладнику вклад та проценти на вклад на умовах та в порядку, встановлених цим договором (пункт 1.1);

банк на підставі положень цього договору відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 (далі - депозитний рахунок) для збереження коштів, що прийняті банком від вкладника або для вкладника (пункт 1.2);

для обслуговування операцій за депозитним рахунком (зарахування та виплати вкладу, процентів), обліку вкладу на вимогу цього договору, а також здійснення інших операцій, передбачених чинним законодавством України та цим договором, банк одночасно з відкриттям депозитного рахунку відкриває вкладнику рахунок № НОМЕР_2 (далі - рахунок) (пункт 1.3);

факт внесення вкладником коштів на депозитний рахунок підтверджується касовим/платіжним документом (пункт 1.6);

сума вкладу - 118 845,93 грн (пункт 1.7);

вклад вноситься на строк дев`яносто два календарних днів, з 19 січня 2021 року до 19 квітня 2021 року (пункт 1.9);

процентна ставка на вклад становить 17,5 процентів річних (пункт 1.10);

вкладник зобов`язується: надати та оформити документи, передбачені чинним законодавством, необхідні для відкриття рахунку за вкладом та проведення по ньому операцій (пункт 2.2.1); внести готівкою (перерахувати) на депозитний рахунок, що відкривається банком, грошові кошти в сумі та в строк, передбачені договором (пункт 2.2.2).

Від імені банку вказаний договір підписаний начальником Свалявського відділення АТ «Комінвестбанк» ОСОБА_2 із проставленням круглої печатки Свалявського відділення банку, а від імені вкладника - ОСОБА_1 .

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до банку з заявами про повернення грошових коштів разом із нарахованими відсотками за договором банківського вкладувід 11 січня 2021 року № 04-3/6с-22 та за договором банківського вкладу від 19 січня 2021 року № 04-3/6с-35.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частинами другою та третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам процесуального законодавства постанова апеляційного суду не відповідає з огляду на таке.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_1 , апеляційний суд вказав, що надані позивачем копії договорів за формою не відповідають встановленим у банку шаблонам договорів.

Апеляційний суд також зазначив, що позивач не довів належними доказами укладення договору банківського вкладу та внесення грошової суми на його вкладний (депозитний) рахунок, враховуючи, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею відповідного документа або ощадного сертифіката.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком та враховує наступне.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в частині першій статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Першого протоколу і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20)).

Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (див. постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) вказувала, що «оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми» (див. пункти 67, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19)).

Суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (див. пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19) зазначено, що «оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду викладала у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц» (див. пункт 7.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) зазначено, що «місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-244цс21). Банк не спростував ані факту укладення депозитних договорів з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника. Колегія суддів вважає неприйнятними висновки апеляційного суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договорів банківських вкладів та зарахування коштів на рахунки, оскільки доказами зарахування коштів є лише оригінали договорів банківських вкладів та оригінали квитанцій про внесення грошових коштів на банківські рахунки, яких позивач не надав. Суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів на підставі наданого позивачем Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) АТ КБ «ПриватБанк» та формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4447сво18) зроблено висновок про те, що зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Також суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що позивачі мають право вимоги до банку про повернення вкладів за договорами банківського вкладу, нарахованих процентів згідно умовами договорів та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором. Такі висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав відступати».

У справі, що переглядається, підставою відмови у задоволенні позовних вимог було те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу, тому, на переконання апеляційного суду, у банку не виникло зобов`язання з виконання договорів банківського вкладу №№ 04-3/6с-35, 04-3/6с-22.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження № 61-1800св24) дійшов таких висновків:

- договір банківського вкладу є реальним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу);

- парламентом у частині першій статті 1059 ЦК України розмежовано власне письмову форму (тобто коли вчиняється сторонами письмовий договір, який підтверджує внесення коштів вкладником) та замінники письмової форми договору банківського вкладу (зокрема, ощадна книжка, сертифікат чи інший документ, коли письмовий договір не вчинявся сторонами). Письмова форма договору банківського вкладу внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми банку;

- оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу.

З огляду на зазначене Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування статей 1058, 1059, 1064, 1065 ЦК України, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2023 року в справі № 306/1119/21 (провадження № 61-6392св23) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2023 року в справі № 308/9488/21 (провадження № 61-11449св23), у яких касаційний суду виснував про недоведеність укладення особою договору банківського вкладу та внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок, враховуючи, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею відповідного документа або ощадного сертифіката.

Висновки щодо застосування статті 1059 ЦК України, викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження № 61-1800св24), тобто після падання апеляційної скарги у цій справі у травні 2025 року, беруться до уваги колегією суддів з огляду на положення частини третьої статті 400 ЦПК України, відповідно до якої суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У справі, що є предметом перегляду, основною підставою відмови у задоволенні позовних вимог був той факт, що у позивачки ОСОБА_1 відсутній ощадний сертифікат або будь-який інший документ, який підтверджує наявність банківських вкладів в АТ «Комінвестбанк».

З огляду на висловлені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 306/44/22 правові висновки, які згідно із вимогами статті 263 ЦПК України є обов'язковими для судів, зроблені у цій справі висновки апеляційного суду про недоведеність позивачкою факту укладення договорів банківського вкладу, а отже і відсутність зобов`язання з виконання договорів банківського вкладу №№ 04-3/6с-35, 04-3/6с-22, є передчасними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, обставинах і матеріалах справи.

Установивши, що позивачка звернулась до зареєстрованої у встановленому порядку банківської установи в особі начальника Свалявського відділення АТ «Комінвестбанк» ОСОБА_2 з метою укладення договорів банківського вкладу, ці договори підписані їх сторонами та завірені відтиском печатки банку, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недотримання письмової форми цих договорів, неукладеності вказаних правочинів, непередання банку грошових коштів за цими договорами та відсутності у банка зобов'язання повернути грошові кошти за договорами банківського вкладу.

Поза увагою судів залишилось те, що оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу.

Також підставою для відмови в позові суди зазначали те, що зазначені у цих договорах відсоткові ставки, не співпадають з тими, які затверджені тарифним комітетом банку, а представник банку, який підписав договори, не мав повноважень на проведення касових операцій.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками та звертає увагу на те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

У справі, що переглядається, установлено, що договори банківського вкладу №№ 04-3/6с-35, 04-3/6с-22 є чинними, не оспорювались жодною із сторін правочинів та недійсними в установленому законом порядку не визнавались, отже презумпція їх правомірності відповідачем не спростована, а тому ці правочини породжують для сторін відповідні правові наслідки.

Посилання банку та суду на пункт 1.6 оспорюваних договорів не можуть бути розтлумачені як такі, що не підтверджують факт внесення вкладником коштів без надання додаткових доказів такого внесення, оскільки згідно із чинною судовою практикою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження № 61-1800св24)) письмова форма договору банківського вкладу внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми банку.

Підсумовуючи, Верховний Суд наголошує на тому, що за результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час постановлення оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції, усупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, а тому висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до судуапеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баняс Володимир Володимирович, задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович