Справа № 216/6384/23
провадження 2/216/274/25
УХВАЛА

іменем України

15 жовтня 2025 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого, судді Чирського Г.М., за участю секретаря судових засідань Смолдирева М.Є.,

розглянувши заяву представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 адвоката Загрійчук Дарії Костянтинівни, про забезпечення позову у цивільній справі за первісним позовом адвоката Ряснянської Інни Сергіївни, яка діє в інтересах

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконкому Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі

ради, про розірвання шлюбу, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та зустрічною позовною заявою адвоката Булгакова Віталія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування виконкому Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання дитини з батьком,-

ВСТАНОВИВ:

14.10.2025 року адвокат Загрійчук Д.К. через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 із заявою про забезпечення первісного позову ОСОБА_1 шляхом: зобов`язання ОСОБА_2 , надати ОСОБА_1 безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 у періоди, коли відповідно до розкладу Криворізької гімназії № 28 Криворізької міської ради навчання проводиться дистанційно, включаючи проживання (з ночівлею) дитини ОСОБА_3 за місцем проживання матері ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтована тим, що у зв`язку із напруженими та конфліктними відносинами між сторонами, Позивач за первісним позовом мати дитини, була вимушена залишити спільне місце проживання та переїхати мешкати до свої матері. Після цього малолітній син ОСОБА_3 залишився проживати разом з Відповідачем за первісним позовом батьком дитини. До певного часу між сторонами зберігались домовленості щодо спілкування матері з дитиною, і Позивач за первісним позовом регулярно брала участь у вихованні, навчанні та дозвіллі сина. Позивач за первісним позовом підтримувала постійний контакт з дитиною, допомагала йому у виконанні шкільних завдань, відвідувала онлайн-уроки під час дистанційного навчання, брала участь у підготовці домашніх завдань і позашкільному розвитку. Однак, останнім часом Відповідач за первісним позовом умисно чинить систематичні перешкоди у спілкуванні та побаченнях Позивача за первісним позовом із малолітнім сином ОСОБА_3 , зокрема: · не надає можливості Позивачу за первісним позовом бачитись, проводити спільний час із малолітнім сином ОСОБА_3 ; · позбавив дитину мобільного телефону, чим фактично унеможливив будь-яке спілкування Позивача за первісним позовом із сином ОСОБА_3 ; · перешкоджає участі матері у навчальному процесі дитини, особливо у період дистанційного навчання. Такі дії Відповідача за первісним позовом негативно впливають на психоемоційний стан дитини, спричиняють у нього тривожність та можуть завдати непоправної шкоди його розвитку та інтересам. Водночас вони порушують права Позивача за первісним позовом, як матері та дитини на підтримання сімейних зав`язків, гарантованих статтями 141, 153, 157 Сімейного кодексу України, а також положеннями статей 8, 9, 18 Конвенції про права дитини.

Вказує на те, що Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, тому необхідність забезпечення контакту матері з малолітнім сином на час розгляду справи, шляхом побачень, спілкування та проведення часу разом із дитиною, буде належним заходом забезпечення позову в даній справі, оскільки інших правових важелів, які б дозволяли матері спілкуватись із сином та мати системні зустрічі із ним протягом розгляду справи по суті відсутні.

Ознайомившись із заявою, розглянувши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) вказав на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється.

Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа №753/22860/17). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі №354/1616/21.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі №285/4519/21-ц.

У постанові від 11 березня 2024 року у справі №686/1849/23 Верховний Суд зазначив, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у справі №686/8535/20 вказав на те, що забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків. Подібний висновок зроблено й у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №501/488/21/21.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19, від 17 травня 2021 року в справі №761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі №752/6099/20.

Верховний Суд акцентував увагу на тому, що системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є сімейні правовідносини, а саме спір між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Судом встановлено, що на час вирішення питання щодо забезпечення позову, малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 . В свою чергу, місцем проживання матері ОСОБА_1 є : АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами у справі.

Також, відповідно до довідки № 95 від 01.10.2025 року малолітній ОСОБА_3 навчається в Криворізькій гімназії № 28 Криворізької міської ради в 6-А класі. На даний час навчання здійснюється у змішаному форматі: чергування очного та дистанційного тижнів (один тиждень очне навчання, наступний дистанційне).

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 , звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, посилалась на те, що Відповідач за первісним позовом умисно чинить систематичні перешкоди у спілкуванні та побаченнях її із малолітнім сином, зокрема: не надає можливості Позивачу за первісним позовом бачитись, проводити спільний час із малолітнім сином ОСОБА_3 ; позбавив дитину мобільного телефону, чим фактично унеможливив будь-яке спілкування Позивача за первісним позовом із сином; перешкоджає участі матері у навчальному процесі дитини, особливо у період дистанційного навчання. Зазначала, що такі дії відповідача за первісним позовом порушують її права, як матері та дитини на підтримання сімейних зав`язків, гарантованих статтями 141, 153, 157 Сімейного кодексу України, а також положеннями статей 8, 9, 18 Конвенції про права дитини..

Позиція ОСОБА_2 (батька дитини) вказує на відсутність вчинення з його боку дій, направлених на забезпечення можливості спілкування дитини з матір`ю.

Виходячи з викладеного, встановивши, що між сторонами дійсно існує спір про визначення місця проживання дитини; приймаючи до уваги, що дитина у даний час проживає з батьком; враховуючи право матері на спілкування з дитиною, відсутність факторів, що обмежують право на таке спілкування; виходячи із інтересів дитини, суд вважає, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом звернення з заявою про забезпечення її первісного позову у такий спосіб (про визначення місця проживання дитини з матір`ю).

Разом з тим, позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 , пославшись на змішане навчання (чергування очного та дистанційного тижнів) малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Криворізькій гімназії № 28 Криворізької міської ради в 6-А класі, та проживання дитини разом із батьком у м. Кривому Розі, та ставлячи перед судом питання щодо зобов`язання ОСОБА_2 , надати ОСОБА_1 безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 у періоди, коли відповідно до розкладу Криворізької гімназії № 28 Криворізької міської ради навчання проводиться дистанційно, включаючи проживання (з ночівлею) дитини ОСОБА_3 за місцем проживання матері ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , не вказала і не конкретизувала періоди та час проведення зустрічей та спілкування під час дистанційного навчання, що є суттєвим з огляду на малолітній вік дитини та наявність судового спору щодо місця проживання дитини.

Так, при встановленні графіку зустрічей із дитиною, необхідно порівнювати негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову (визначення місця та часу спілкування дитини) з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів (втрата емоційного зв`язку між позивачем і дитиною внаслідок відсутності спілкування протягом тривалого часу) з урахуванням законного інтересу, за захистом якого заявник звертається до суду.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Оскільки, заявницею ОСОБА_1 у заяві про забезпечення первісного позову не зазначено періоди та час її спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона не містить достатньої конкретики для виконання, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у цій частині, з вищенаведених підстав.

При цьому, суд наголошує, що позивачка за первісним позовом, за наявності підстав, не позбавлена можливості звернутись до суду щодо забезпечення первісного позову, шляхом конкретизації порядку (графіку) особистих зустрічей із малолітнім сином.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення первісного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-154, 353-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 адвоката Загрійчук Дарії Костянтинівни, про забезпечення первісного позову - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Г. М. Чирський