Справа № 464/4858/25
пр.№ 2/464/2194/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді - БЕСПАЛЬОК О.А.

з участю секретаря судових засідань БРИНОШ А.Я.

представника позивачки ТУРЧИН Ю.І.

представника відповідачки ЗАРЕМБИ В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування позову покликається на те, що познайомилась з бабусею ОСОБА_4 ОСОБА_5 , оскільки працювали разом на швейній фабриці у м.Стрий, багато років товаришували, ходили в гості одна до одної, разом святкували сімейні урочистості. Донька ОСОБА_5 та матір відповідачки була у неї дружкою на весіллі. У 2016 році ОСОБА_4 попросила позичити їй 20000 євро для купівлі квартири, оскільки на той час проживала у свекрухи та хотіла мати власне житло. 24 січня 2016 року вона позичила відповідачці кошти, на що остання склала власноручно розписку, зазначений розмір коштів зобов`язалась повернути на першу вимогу без сплати відсотків. 25 березня 2025 року звернулась до ОСОБА_4 з вимогою про повернення боргу, однак остання проігнорувала вимогу, у відповідь зазначила, що для розгляду цієї вимоги в неї відсутні первинні документи, які б підтверджували заявлену вимогу. У телефонному режимі відповідачка заявляє, що немає коштів на повернення боргу і такі повертати не збирається. Наявність оригіналу розписки свідчить про невиконання відповідачкою свого зобов`язання, добровільно повернути кошти відмовляється, тому вона змушена звернутися до суду з позовом. Просить позов задоволити, стягнути 20000 євро заборгованості та судові витрати. Окрім того, просили стягнути 10000 грн. витрат на правову допомогу.

Сторони в судове засідання не зявились, хоча неодноразово повідомлялись про таке належно та вчасно, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, з участю представників.

Представник позивачки ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримала, просила такий задоволити. Доповнила, що ОСОБА_3 зустрічалась з ОСОБА_4 і просила повернути кошти, однак остання категорично відмовилась такі повертати, пояснила, що збирається повертати, бо немає можливості. Тому, звернулась до неї з досудовою вимогою про повернення коштів, однак відповідачка таку проігнорувала.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов заперечив, просив у його задоволенні відмовити. В обгрунтування заперечень покликався на те, що відповідачка не заперечила, що позичила 20000 євро у позивачки, однак, кошти не повернула. Намагалась віддавати по 500 євро щомісячно, однак позивачка зазначала, щоб повернули усю суму боргу, коли буде мати можливість, а не частинами. Почався Covid, війна, і фінансової змоги повернути кошти не мала. Однак вважають, що право вимоги у позивачки на повернення коштів не настало, оскільки у договорі позики зазначено, що кошти будуть повернуті за домовленістю сторін. Позивачка не намагалась домовитись з відповідачкою про повернення коштів, не пропонувала укласти договір, у якому б визначили графік повернення. Щодо витрат на правову допомогу, вважає такі завищені, і їх реальний розмір становить не більше 5000 грн.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року позов залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Після усунення недоліків ухвалою суду від 17 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено таку до підготовчого судового засідання на 07 серпня 2025 року.

07 серпня 2025 року у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 11 вересня 2025 року, у зв`язку з неявкою позивачки, відповідачки та представника останньої, зокрема, заявленне клопотання ОСОБА_7 про відкладення підготовчого судового засідання.

08 вересня 2025 року представником відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_7 подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідачка не погоджується з позовними вимогами, вважає такі безпідставні та передчасні, оскільки до матеріалів справи долучено копію розписки, а не її оригінал. Просив витребувати оригінал розписки, зазначив, що скерована відповідачці досудова вимога про повернення боргу не містила жодного доказу документу на підтвердження реальності укладення відповідного договору позики. ОСОБА_8 відреагувала на вимогу, у якій зазначила про відсутність первинних документів договору розписки. Повідомила, що після отримання яких, надасть відповідь. Позивачка не надала оригіналу чи копії розписки, чим позбавила реальної можливості врегулювання спору в позасудовому порядку. Зазначає, що у відповідачки є обгрунтовані сумніви щодо наявності в позивачки оригіналу відповідного доказу.

11 вересня 2025 року через систему Електронний суд представник позивачки надала відповідь на відзив, у відповідності до змісту якого у позові зазначено про наявність оригіналу розписки в ОСОБА_3 , тому незрозумілим є твердження про безпідставність позову та передчасність такого через відсутність оригіналу боргової розписки та яким чином наявність/відсутність оригіналу у позові позбавляє можливості висловити своє відношення до позову. Наявність оригіналу розписки у позивачки свідчить про невиконане боргове зобов`язання. Добровільно повернути кошти відповідачка відмовляється, тому позивачка змушена звернутися до суду. ОСОБА_3 неодноразово намагалась вирішити спір у позасудовому порядку, однак відповідачка уникала мирного врегулювання спору, покликаючись, що у неї немає коштів і вона нічого не збирається повертати. Тому дії ОСОБА_4 свідчать про свідоме ухилення від виконання боргового зобов`язання. Окрім того, дії представника відповідачки свідчать про зловживання процесуальними правами, свідоме затягування розгляду справи з метою уникнення виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань. Просила позов задоволити.

11 вересня 2025 року за клопотанням представника відповідача, який ознайомився з оригіналом розписки в судовому засіданні, продовжено перерву в підготовчому судовому засіданні до 23 вересня 2025 року та надано йому можливість для підготовки до справи та надання доказів.

23 вересня 2025 року через систему Електронний суд представник відповідачки ОСОБА_7 подав заперечення на відповідь на відзив, у якому просив у задоволенні позову відмовити, мотивуючи, що термін для повернення позики не настав, оскільки сторони домовились про повернення коштів за домовленістю, порядок повернення коштів буде узгоджено ними в майбутньому додатково. Не відповідає дійсності, що відповідачка зобов`язалась повернути кошти на першу вимогу позивачки, що відмовлялась повертати кошти. Дійсно позивачка зверталась до ОСОБА_4 з досудовою вимогою про повернення коштів, однак до такої не долучено жодного документу, який би підтверджував правомірність такої вимоги. З моменту укладення розписки пройшло багато часу, відповідачка не пригадувала умов погодження повернення цих коштів, тому слушно просила надати первинний документ, після чого зобов`язалась надати відповідь. Відповідачка не проігнорувала вимогу, а просила надати підтвердження. Якщо б позивачка при наданні позики наполягала на формулюванні «повернути на першу вимогу», то відповідачка ОСОБА_4 таку розписку б не підписала, і, відповідно, кошти в борг б не брала. Впродовж перших років з моменту отримання позики ОСОБА_4 декілька раз пропонувала ОСОБА_3 повернути їй частину боргу, скласти графік погашення заборгованості, однак позивачка постійно відмовлялась від таких пропозицій, зазначаючи, що їй частинами не потрібно, а коли назбирає усю суму, тоді віддасть. Крім того, зазначає, що при розгляді спору мають бути враховані додаткові чинники, фактори та обставини, які суттєво вплинули на можливість повертати кошти. Вважає, що сторони уклали договір на умовах новації в розумінні ст.604 ЦК України, тобто, в частині визначення порядку повернення взятої в борг суми коштів домовились, що зобов`язання буде замінене на нове про яке сторони домовляються в майбутньому. ОСОБА_3 не вчинила жодної дії, яка б свідчила про її бажання виконати вищенаведену умову договору позики та узгодити порядок та умови повернення боргу за «домовленістю». Вважає, що позивачка повинна була діяти в порядку, передбаченому вимогами ст.ст.641-646 ЦК України, які регламентуюить порядок укладення договорів за пропозицією, і лише, якщо б відповідачка ухилялась від підписання новації, лише тоді б в ОСОБА_3 виникло б право на звернення до суду з позовом, як перебачено нормами ст.ст.648,651 ЦК України. Позивачка передчасно та безпідставно звернулась за судовим захистом, оскільки не вчинила дії, передбачені договором щодо досягнення з відповідачкою домовленості про порядок повернення коштів. Просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду на 06 жовтня 2025 року.

06 жовтня 2025 року у судовому засіданні оголошено перерву до 14 жовтня 2025 року, у зв`язку з заявленим клопотанням представника відповідача про неможливість явки та раптове погіршення самопочуття.

10 жовтня 2025 року представник позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_6 подала клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн., надавши договір, акт виконаних робіт. Просила таке задоволити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом вказаної норми, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

24 січня 2016 року ОСОБА_4 склала розписку про те, що взяла позику в розмірі 20000 євро в ОСОБА_3 24 січня 2016 року, які зобов`язалась повернути за домовленістю.

Як зазначає позивачка у мотивах позову, відповідачкою позики не повернуто, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 598, 599 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З договору розписки вбачається, що ОСОБА_4 вказану суму позики отримала про що склала власноручно написану розписку. В судовому засіданні її представником не заперечувався факт отримання та неповернення позики.

За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

У розписці не встановлено строк повернення грошових коштів у розмірі 20000 євро, зазначено за домовленістю сторін.

Як зазначила представник позивачки, ОСОБА_3 неодноразово намагалась мирно врегулювати спір, до звернення до суду з позовом, однак відповідачка категорично відмовилась повертати борг. Представник відповідачки не заперечив факту, що у відповідачки немає можливості повернути кошти, однак ним заперечувався факт права вимоги у такої на повернення коштів, до узгодження графіку погашення заборгованості, з врахуванням реалій сьогодення.

В матеріалах справи до позовної заяви долучено досудову вимогу ОСОБА_3 , скерованої ОСОБА_4 та отриманою нею 02 квітня 2025 року, що свідчить про дійсні наміри позивачки мирного врегулювання спору та заявлення вимоги про повернення боргу.

Однак, відповідачка надала лист відповідь, яку скерувала позивачці, що до досудової вимоги не долучено первинні документи, які б підтверджували заявлену вимогу, просила надіслати їй договір позики, після отримання якого зможе надати відповідь.

Суд розцінює таку відповідь на вимогу про повернення коштів, як уникнення відповідальності та затягування часу для виконання своїх боргових зобов`язань перед кредитором.

Крім того, суд не приймає доводи представника відповідачки про те, що позивачка ОСОБА_3 повинна була діяти в порядку, передбаченому ст.641646 ЦК України, та що її право на судовий захист виникло б лише у разі відмови відповідачки ОСОБА_4 від підписання «новації».

Розписка підтверджує факт отримання відповідачкою грошових коштів і наявність зобов`язання їх повернути. Зазначення у ній можливості уточнення чи заміни зобов`язання не скасовує чинності договору позики та не припиняє обов`язку боржника.

Відповідно до ст.604 ЦК України новація є способом припинення зобов`язання і потребує взаємної згоди сторін, доказів чого суду не подано. Отже, первісне зобов`язання залишається чинним.

Норми ст.641646 ЦК України регулюють укладення договорів, а не виконання чинних зобов`язань, тому до спірних правовідносин не застосовуються.

Таким чином, відсутність новації не позбавляє позивачку права на судовий захист, а відповідачка зобов`язана повернути отримані кошти.

З системного аналізу норм ст.ст.1046,1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами (платіжними дорученнями, виписками з банку, тощо), тобто письмовими доказами.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі №640/3493/17.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявний в матеріалах справи оригінал договору позики є належними доказами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в позивачки оригіналу договору позики є належними доказами.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в матеріалах справи оригінали договорів позики є належними доказами. Відповідачкою ОСОБА_4 не спростовано факту заборгованості грошових коштів у розмірі 20000 євро та виконання договору в частині повернення коштів, нею даний факт не заперечується (з пояснень її представника та письмових доказів).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки грошових коштів у розмірі 20000 євро.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі.

Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

03 липня 2025 року між ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням «ГТ Правовий захист» укладено договір про надання правової допомоги №36/25.

До позову долучено свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001850, видане 24 січня 2020 року, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Турчин Ю.І. має право на зайняття адвокатською діяльністю, на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області №119 від 27 грудня 2019 року.

Окрім того, адвокатом Турчин Ю.І. долучено ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_3 , на підставі договору про надання правничої допомоги №36/25 від 03 липня 2025 року у Сихівському районному суді м.Львова.

На підтвердження вимог заяви адвокат Турчин Ю.І. надано акт виконання робіт (послуг) за договором про надання правової допомоги №36/25 від 03 липня 2025 року, відповідно до якого нею надано ОСОБА_3 по Договору про надання правової допомоги №36/25 від 03 липня 2025 року послуги у наступному обсязі: консультацію з вивчення документів щодо правових підстав стягнення заборгованості за договором позики вартістю 500 грн., підготовку позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики у вартості 4000 грн., підготовку відповіді на відзив у розмірі 1000 грн., підготовку заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції вартістю 1000 грн., підготовку клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу 500 грн., представництво інтересів в суді 3000 грн.

Окрім того, адвокатом Турчин Ю.І. надано квитанцію від 06 жовтня 2025 року, про оплату ОСОБА_3 10000 грн. за надання правової допомоги.

Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Представник відповідачки Заремба В.В. в судовому засіданні просив, у разі задоволення позову, про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, зазначив, що такі є завищеними і неспівмірними, реальні витрати складають не більше 5000 грн.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, у частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною п`ятою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.

Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У відповідності з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідачка та її представник е скористались правом подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, однак представник просив зменшити такі, надаючи пояснення в судовому засіданні.

Таким чином, зважаючи на складність справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, враховуючи обсяг надання послуг та виконаних робіт адвокатом Турчин Ю.І., принципи співмірності, розумності та реальності витрат, суд прийшов до висновку, що судові витрати на правничу допомогу підлягають до часткового задоволення, у розмірі 7500 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір, що становить 7836 грн.

Керуючись ст.ст.2, 81, 89, 133, 141, 142, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 20000 євро заборгованості за договором позики від 24 січня 2016 року, 7500 грн. витрат за надання правової допомоги за договором №36/25 від 03 липня 2025 року та 7836 грн. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 14 жовтня 2025 року.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК