ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/6373/19 Головуючий суддя І інстанції Крівцов Д. А.
Провадження № 22-ц/818/69/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення порядку користування житловим приміщенням в квартирі, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/3 частину квартири та усунення перешкод у користуванні власнику і виселення,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 просила суд:

- визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визначити порядок користування житловими приміщеннями Квартири, виділивши в користування позивача кімнату площею 16,3 кв.м. з балконом; в користування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити житлові кімнати площею 14,9 кв.м. з балконом та 12,9 кв.м.; місця загального користування (кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, комору) залишити в загальному користуванні;

- усунути перешкоди в користуванні належній позивачу на праві власності Квартирою шляхом виселення з неї відповідача ОСОБА_4 .

Позов мотивовано тим, що позивач, її колишній чоловік ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 є співвласниками Квартири, яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Квартира складається з трьох житлових кімнат площею 16,3 кв.м. з балконом, площею 14,9 кв.м. з балконом та 12,9 кв.м. Позивач проживала в Харківській області, а після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 в грудні 2017 року переїхала в Квартиру та вселилась в кімнату площею 16,3 кв.м. Проте дочка та її чоловік, зять позивача ОСОБА_4 , заперечували проти проживання позивача в Квартирі, у зв`язку з чим між ними відбувались конфлікти. При цьому ОСОБА_4 не зареєстрований за адресою Квартири, тобто права користування вказаним житловим приміщенням не має. Ураховуючи вказані обставини та неможливість спільного користування Квартирою, позивач звернулась до суду з позовом.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 27 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання права власності, визначення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є у спільній сумісній власності, визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/3 (одну третю) частину квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в позові з визначення порядку користування житловим приміщенням в квартирі та в цій частині постановити нове рішення, яким позовні вимоги з визначення порядку користування житловим приміщенням в квартирі задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи в позові судом залишено не вирішеним між нею та відповідачами спір щодо користування квартирою, який всупереч зверненню до суду продовжується, чим порушено норми ч.1 ст.2 ЦПК України.

Судом не враховано що спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про визначення порядку користування спірною квартирою суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.

Суд вважав обґрунтованими доводи відповідача ОСОБА_2 відносно того, що задоволення позовних вимог призведе до порушення прав інших співвласників Квартири, зокрема їх права на користування тієї частиною спільного майна в натурі, яка відповідає їх частці у праві спільної власності.

Вказані обставини, а саме порушення прав інших співвласників Квартири, виходячи з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду (постанови КЦС ВС від 30.03.202 у справі № 333/2545/17-ц, від 18.10.2018 у справі № 756/9713/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 759/3860/17), є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування Квартирою, який запропонований позивачем.

Інших варіантів визначення порядку користування Квартирою позивач не пропонувала. Ураховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, у суду відсутні підстави на власний розсуд визначати інші варіанти користування Квартирою, ніж запропонований позивачем.

Також суд звертає увагу, що виходячи з вказаних вище положень ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу» та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, вирішення питань, пов`язаних із визначенням порядку користування Квартирою відповідно до часток співвласників, потребує спеціальних знань експерта та проведення будівельно-технічної експертизи.

Разом з тим, після роз`яснення судом у судовому засіданні позивачу та її представнику право заявити клопотання про призначення експертизи для визначення варіантів порядку користування Квартирою, виходячи з розміру частки позивача у праві власності на Квартиру, - позивач та її представник не вважали за необхідне заявляти клопотання про призначення експертизи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з Свідоцтвом про право власності на житло від 20.05.1999, реєстраційний № НОМЕР_2 , спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачці, та відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.04.2018, станом на 31.12.2012 Квартира зареєстрована на праві спільної сумісної власності за позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі вказаного вище Свідоцтва про право власності.

Згідно з даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 166475610 від 14.05.2019, у вказаних реєстрах інформація щодо спірної Квартири, у тому числі щодо її обтяжень, відсутня.

Судом встановлено, що житлова площа Квартири складає 44,1 кв.м., житлова площа Квартири з урахуванням балконів складає 49,9 кв.м. Відповідно, на одного співвласника припадає 14,7 кв.м. житлової площі та 16,63 кв.м. житлової площі з балконами.

Позивач просить виділити їй у користування більшу кімнату площею 16,3 кв.м., до якої примикає балкон площею 3,6 кв.м. Оскільки вхід на балкон можливий виключно з вказаної кімнати, у разі задоволення позовних вимог в індивідуальному користуванні позивача буде кімната житловою площею 16,3 кв.м. та балкон площею 3,6 кв.м., всього частина Квартири площею 19,9 кв.м.

У індивідуальному користуванні двох інших співвласників, частки яких не виділені, у такому випадку залишаться дві кімнати загальною житловою площею 27,8 кв.м. та балкон площею 2,2 кв.м., а всього частина Квартири площею 30 кв.м. Відповідно, на кожного з вказаних двох співвласників припадатиме житлової площі 13,9 кв.м.(27,8 кв.м. /2 осіб), а всього 15 кв.м. площі Квартири, ураховуючи балкон (30 кв.м. /2 осіб).

Таким чином, в разі задоволення позовних вимог житлова площа, яка припадатиме на кожного з двох відповідачів-співвласників, буде менше на 2,4 кв.м. за житлову площу, що припадатиме на позивача (16,3 кв.м. 13,9 кв.м.), а загальна площа Квартири, що перебуватиме в користуванні кожного з відповідачів, буде менше на 4,9 кв.м. за площу, що перебуватиме в користуванні позивача (19,9 кв.м. 15 кв.м.).

За таких обставин суд вважає обґрунтованими доводи відповідача ОСОБА_2 відносно того, що задоволення позовних вимог призведе до порушення прав інших співвласників Квартири, зокрема їх права на користування тієї частиною спільного майна в натурі, яка відповідає їх частці у праві спільної власності.

З доводів позовної заяви вбачається, що після заселення позивача в Квартиру в грудні 2017 року між позивачем та відповідачами відбувались постійні конфлікти з приводу користування Квартирою.

Вказані обставини підтвердили у своїх показаннях свідки. Так, обидва свідки показали, що після вселення позивача в Квартиру між нею та іншими мешканцями, зокрема відповідачем ОСОБА_3 , виникали конфлікти з приводу проживання позивача в Квартирі. Внаслідок вказаних конфліктів речі позивача перенесли з кімнати площею 16,3 кв.м. в меншу кімнату, та позивач переселилась і в подальшому проживала в меншій кімнаті.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між співвласниками спірної квартири на протязі тривалого часу склався та існував сталий і погоджений всіма співвласниками порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого позивач користувалась більшою кімнатою площею 16,3 кв.м. з балконом.

За таких обставин у суду дійсно були відсутні достатні підстави для висновку, що між сторонами склався сталий безспірний фактичний порядок користування спірною квартирою, який може бути підставою для його визнання судом.

Крім того, суд обґрунтовано звернув уваги законні інтереси неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за місцем проживання за адресою спірної квартири, та є сином співвласниці ОСОБА_3 .

Таким чином, право користування спірною квартирою мають три співвласника, які не є членами однієї сім`ї - позивач, її колишній чоловік ОСОБА_2 та їх повнолітня заміжня дочка ОСОБА_3 , а також малолітній син останньої, який зареєстрований за місцем проживання в Квартирі.

За варіантом користування, який запропонований позивачем, їй в користування має бути виділена найбільша кімната, а двом іншим співвласникам, які є особами різної статі та не є подружжям, і малолітньому ОСОБА_6 дві менші кімнати.

Вказаний варіант користування, на переконання суду, не відповідатиме завданням якнайкращого забезпечення інтересів дитини, справедливого вирішення даної справи і забезпечення розумного балансу між інтересами всіх заінтересованих осіб.

Ураховуючи вищенаведене, суд відмовляє в позовних вимогах про визначення порядку користування Квартирою.

З пояснень учасників справи, у тому числі позивача, судом встановлено, що ОСОБА_4 не проживає в Квартирі принаймні з лютого 2019 року, тобто вже більше 5 років, у зв`язку із виїздом разом із дружиною ОСОБА_3 та дитиною на проживання до Польщі, де він постійно проживає останні 5 років.

З урахуванням вищевказаного суд обґрунтовано звернув увагу, що ОСОБА_4 не проживав в Квартирі більше ніж півтора місяця вже на момент звернення позивача до суду з позовом 23.04.2019 року.

Таким чином, суд правильно вважав, що права позивачки як співвласниці спірної квартири не могли бути порушені відповідачем ОСОБА_4 ..

Вказані обставини були визнані в судовому засіданні позивачем, яка пояснила, що ОСОБА_4 не проживає в Квартирі з лютого 2019 року.

Ураховуючи наведене, суд прийшов до висновку щодо відсутності порушення прав позивача та, відповідно, відсутності підстав для виселення з Квартири ОСОБА_4 .

Вказані обставини відповідачкою не спростовані.

Позивачка всупереч передбаченого у ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не надала до суду належних і допустимих доказів на підтвердження можливості з урахуванням будівельних норм і правил залишити у спільному користуванні кухню, або про технічну можливість її реконструкції з цією метою, що вимагає спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити обставини щодо визначення порідку користування квартирою неможливо. Відповідних клопотань з цього приводу, п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України, позивачка до суду не заявляла.

Достатніх законних та обґрунтованих підстав для виселення ОСОБА_4 позивачка також не довела.

Доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей12,13,81,89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей263,264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції..

Повний текст судового рішення складений 15 жовтня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук