РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №569/3886/25

Провадження №2/568/260/25

21 жовтня 2025 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

суддя Сільман А.О.

секретар судового засідання Саган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення коштів за договором позики

ВСТАНОВИВ

26.02.2025 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 20132 грн. та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 12.04.2022 року позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 14500 грн. строком до 10.06.2022 р., що підтверджується розпискою. Відповідач зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в сумі 20132 грн., з яких: 14500 грн. основна сума боргу, 4468,86 грн. інфляційні, 1163,18 грн. 3 % річних (в позові штрафних санкцій).

Ухвалою від 02.04.2025 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами від 20.05.2025 р., 01.07.2025 р. відкладено судові засідання.

Судове засідання 16.09.2025 р. не відбулось, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Сільман А.О.

В судове засідання сторони не з`явилися, причини неявки не повідомили. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмою про виклик до суду та оголошенням на офіційному сайті Судова влада.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання учасників справи, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, суд враховує наступне.

Судом встановлено, що 12.04.2022 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, шляхом написання розписки (а.с. 11).

Відповідно до умов Договору, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 14500 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики в строк встановлений цим договором (п. 1).

Передбачено, що на момент укладення договору, грошові кошти в сумі 14500 грн., ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 , в повному обсязі.

Пунктом 3 передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк до 10.06.2022 р., при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою.

Сторони узгодили, що договір позики укладається безвідсотковим в межах дії договору, якщо ж договір порушений і позичальник не повернув позикодавцеві в повному обсязі суму позики, то з наступного дня після завершення дії договору щоденно нараховується пені в розмірі 10% на загальну суму 14500 грн.

На виконання договору, позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 14500 грн.

Однак, у визначений в розписці строк, відповідач грошові кошти в розмірі 14500 грн. не повернув.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Враховуючи наведене, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем наявні цивільно-правові відносини, на які розповсюджуються положення глави 71 параграфу 1 ЦК України щодо договору позики.

В судовому засіданні судом досліджено оригінал боргової розписки від 12.04.2022 р.

Як вбачається із тексту розписки, відповідач ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14500 грн. строком до 10.06.2022 р.

В матеріалах справи відсутні докази, що спростовують дійсність укладеного між сторонами договору позики.

Відтак, наявна у справі розписка, є доказом наявності боргового зобов`язання позичальника перед позикодавцем та отримання позичальником суми позики, яка підлягає поверненню позикодавцю.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином.

Оскільки, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у визначений строк позивачу не повернув, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 14500 грн.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України 4468,8 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з червеня 2022р. по грудень 2024 р. та 1163,18 грн. штрафних санкцій, суд враховує наступне.

Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення штрафних санкцій в розмірі 1163,18 грн., позивач в своєму позові посилається на ст.625 ЦК України.

Суд зазначає, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Ухвалами суду від 20.05.2025 р., 01.07.2025 р. позивачу запропоновано уточнити позовні вимоги в частині стягнення суми штрафних санкцій 1163,18 грн., проте, вимоги ухвали не виконані.

Оскільки, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, суд перевірив розрахунок заборгованості, наданий позивачем за період з 11.06.2022 р. по 10.02.2025 р. і дійшов висновку, що 1163,18 грн., які позивач просить стягнути в якості штрафних санкцій, за своєю суттю є 3% річних.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до Закону України № 2120-IX від 15 березня 2022 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, підстави для нарахування 3% річних, інфляційних втрат після 24 лютого 2022 року відсутні.

На підставі п. 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України відповідач звільняється від обов`язку сплатити на користь позивача 3% річних за період з 11.06.2022 р. по 10.02.2025 р. та інфляційних за червень 2022 р. по грудень 2024 р., які нараховано у період дії воєнного стану в Україні, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати за розгляд позовної заяви слід покласти на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, буде вирішено судом на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14500 грн. заборгованості за договором позики.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 872 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Повний текст рішення виготовлений 21.10.2025 р.

Суддя А.О. Сільман