Провадження № 22-ц/812/1791/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2025 року м. Миколаїв

справа № 489/3406/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 08 серпня 2025 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі - ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 з 27 грудня 2022 року є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 грудня 2022 року №347. ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» в опалювальних сезонах 2021-2025 років здійснювало постачання теплової енергії до вказаного будинку, що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону, проте відповідач надані послуги не сплачує.

24 травня 2024 року Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі 489/3676/24 було видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» борг за спожиту теплову енергію з урахуванням 3 % річних у розмірі 15453 грн 34 коп. та 302 грн 80 коп. судового збору, а ухвалою цього ж суду від 11 грудня 2024 року вищевказаний судовий наказ скасовано за заявою відповідача.

Як вказав позивач, нарахування відповідачу сум оплати за спожиту теплову енергію за період з 01 листопада 2021 року по 01 лютого 2025 року здійснювались за тарифами, зазначеними у постановах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. За вказаний період позивач надав теплову енергію в квартиру відповідача на суму 22 108 грн 94 коп. З урахуванням здійсненого перерахунку та здійснених оплат залишок боргу складає 16775 грн 11 коп. У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 спожитої теплової енергії за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 відповідачу також нараховано 2 грн 20 коп. три відсотки річних.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» 16 775 грн 11 коп. боргу за спожиту теплову енергію, а також 2 грн 20 коп. - три відсотки річних. Крім того просив стягнути з відповідача судовий збір, сплачений за видачу судового наказу та позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначав, що є особою з інвалідністю та пенсіонером за віком. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 він набув з дати державної реєстрації такого права 27 грудня 2022 року. За вказаною адресою він ніколи не проживав та не проживає, оскільки на даний час проживає за кордоном. Виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва наказ перебував на примусовому виконанні, на підставі чого з нього було утримано грошові кошти у розмірі 3 740 грн 84 коп. Вищевказаний судовий наказ було скасовано за його заявою, проте утримані кошти йому не були повернуті. Маючи намір вирішити питання погашення наявної заборгованості в позасудовому порядку, ним сплачено у добровільному порядку 4200 грн. Натомість позивач вказав на неможливість укладення договору реструктуризації заборгованості Також ОСОБА_1 зазначає, що незважаючи на вкрай складну ситуацію та постійні витрати на лікування він і надалі буде погашати наявну заборгованість частинами.

У відповіді на відзив позивач вказав, що доводи відзиву на позовну заяву не спростовують доводи, викладені у позовній заяві, а навпаки, підтверджують порушення прав та законних інтересів позивача. Інгульським ДВС в порядку примусового виконання судового наказу виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію, 27 листопада 2024 було перераховано на рахунок позивача 3129 грн 71 коп., та ця сума була зарахована в рахунок погашення боргу за теплову енергію та відображена в розрахунку позовних вимог.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» борг за спожиту теплову енергію у розмірі 16 775 грн 11 коп. боргу за спожиту теплову енергію, а також 2 грн 20 коп. - три відсотки річних та 3028 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із доведеності підстав для стягнення з відповідача наданих до належної йому квартири послуг з централізованого теплопостачання, які ним своєчасно не були оплачені та за порушення яких є підстави для стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Апелянт зазначав, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення з нього боргу за спожиту теплову енергію суд першої інстанції не врахував, що вказана заборгованість була повністю погашена до прийняття рішення судом першої інстанції, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема платіжними інструкціями на загальну суму 19 213 грн 96 коп. Відсутність заборгованості станом на 04 липня 2025 року додатково підтверджується скріншотом із застосунку АТ КБ «Приватбанк». Також апелянт не погоджується з висновками суду, що надані ним платіжні інструкції від 02.05.2025 та від 09.05.2025 не стосуються періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість, оскільки при формуванні платіжних інструкцій у застосунку Приват24 реквізит «період» формується автоматично і вказується той, який передує місяцю здійснення платежу. ОСОБА_1 звертає увагу, що він перебуває за кордоном та іншої можливості оплачувати послуги він не має, як не має можливості провести звірку розрахунків. Платіжні інструкції від 23.05.2025; від 04.06.2025; від 10.06.2025; від 04.07.2025; від 10.07.2025, додані до матеріалів справи за його клопотанням від 14 липня 2025 року взагалі судом першої інстанції не досліджені та у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не відображені. З урахуванням викладеного, на думку апелянта, незважаючи на відсутність порушеного права позивача, суд першої інстанції фактично прийняв оскаржуване рішення, яким повторно стягнув вже сплачену (неіснуючу) суму заборгованості. Також апелянт зазначає, що незрозумілою є позиція позивача, який, володіючи інформацією про відсутність перед ним заборгованості, 31 липня 2025 року подав заяву, якою підтримав позовні вимоги у повному обсязі, тобто ввів суд першої інстанції в оману щодо наявності у нього заборгованості. Крім того, позивач фактично ухилявся від досудового врегулювання, оскільки направляв йому кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_2 , де він не мав можливості її отримувати, оскільки за цією адресою ніколи не проживав та не проживає, та якби не наявність електронного кабінету користувача «Електронного суду» був би необізнаний про розгляд цієї справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» - Хацько К.С. - просить закрити провадження в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 16 775 грн 11 коп. та відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . Зазначає, що 31 липня 2025 року через систему «Електронний суд» до суду першої інстанції було подано заяву, у якій позивач зазначав про зменшення позовних вимог на суму заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 16 775 грн. 11 коп. та стягнути з ОСОБА_1 несплачені три відсотки річних 2,20 грн. та 3028 грн. судового збору. Також зауважує, що позивачем не було введено суд в оману, як зазначив відповідач, оскільки в заяві про розгляд справи без участі від 31.07.2025 року позивач дійсно підтримував позовні вимоги в повному обсязі, але цьому передувала заява про зменшення позовних вимог, що також була подана 31.07.2025 року.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно з п. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 20 вказаного Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Приписами статті 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Таким чином, правовідносини між сторонами за своїм змістом є зобов`язальними, позивач повинен надавати відповідачу послуги з постачання теплової енергії, а відповідач повинен за них сплачувати в силу приписів статті 11 ЦК України.

Відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги.

Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права, сформульованим у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року.

Статями 68, 162 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статей 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 20 червня 2012 року по справі № 6-68цс12, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги.

Судом першої інстанції встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль, є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м. Миколаєва, в тому числі до квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалюваного сезону. Для розрахунків за надані послуги теплопостачання за вказаною адресою було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.12.2022 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 347.

Позивач здійснював постачання теплової енергії до вищевказаної квартири в період з 01 листопада 2021 по 01 лютого 2025, що підтверджується копіями нарядів на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону.

Однак, відповідачем оплата послуг за надану теплову енергію не здійснювалася, у зв`язку з чим станом на час звернення ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» до суду з даним позивом утворилась заборгованість у розмірі 16 775 грн 11 коп.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до положень статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому відповідач ОСОБА_1 як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачем комунальних послуг, які надаються позивачем, навіть якщо він за даною адресою не зареєстрований та не проживає, та зобов`язаний здійснювати оплату цих послуг і не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Також судом було вірно враховано, що відповідач не надав суду доказів того, що послуги з централізованого опалення за вказаною адресою надавала інша юридична особа, або що такі послуги не надавалися взагалі як до будинку АДРЕСА_3 , так і безпосередньо до квартири АДРЕСА_4 , яка знаходиться у цьому ж будинку. Відповідач за спірний період не звертався до ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль», як до надавача комунальних послуг, із заявою (повідомленням) про непроживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , про бажання припинити отримання послуг (як повністю так і на певний період) тощо. Протягом спірного періоду відповідач, споживаючи комунальні послуги, не надсилав позивачу жодних скарг чи претензій (передбачених пунктом 37 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня №630 та статтями 27,28 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») щодо неналежної якості таких послуг.

Крім того, обґрунтовуючи наявність у відповідача обов`язку сплачувати надані позивачем послуги за період з 01 листопада 2021 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що приписами статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До того ж незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені у позові вимоги були обґрунтованими та доведеними.

Разом із тим, задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув увагу, що в подальшому, вже після пред`явлення ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» позову і відкриття провадження у справі відповідачем було повністю погашена заборгованість, що була предметом даного спору.

Так, з матеріалів справи слідує, що згідно платіжних інструкцій №0.0..1 від 02.05.2025, № 0.0..1 від 09.05.2025, №0.0..1 від 23.05.2025, №0.0..1, від 04.06.2025, №0.0..1 від 10.06.2025, №0.0..1, від 04.07.2025, №0.0..1 від 10.07.2025 ОСОБА_2 сплачено на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» 19 213 грн 96 коп.

Отже, відповідачем під час розгляду справи було сплачено всього 19 213 грн 96 коп.

Проте суд першої інстанції не дослідив надані відповідачем платіжні інструкції, не дав їм належної оцінки, а також не врахував, що 31 липня 2025 року через систему «Електронний суд» від ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» до суду надійшла заява, у якій позивач зазначав про зменшення позовних вимог на суму заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 16 775 грн. 11 коп. та просив стягнути з ОСОБА_1 тільки три відсотки річних 2 грн 20 коп. та 3028 грн. судового збору (а.с.51).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 16 775 грн. 11 коп.

Також з огляду на те, що фактично сплачені відповідачем кошти перевищують заявлену позивачем суму заборгованості, то ОСОБА_1 фактично було погашено і три відсотки річних 2 грн 20 коп., а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 2 грн 20 коп.

З огляду на викладене відсутні підстави для задоволення позову ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ».

Таким чином, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, то згідно п. 1 частини першої статті 376 ЦПК України це є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Щодо заявленого ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 16 775 грн 11 коп., то слід зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення "відсутність предмета спору" в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 31 липня 2023 року у справі № 335/8285/22, від 31 серпня 2023 року у справі № 752/11502/22, від 12 лютого 2025 року у справі № 753/8006/20, від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку позивач не подавав заяв про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову, а відповідач не подавав заяв про визнання позову.

За такого, оскільки на час відкриття провадження у цій справі між сторонами існував спір, апеляційний суд вважає неможливим закриття провадження з підстав відсутності предмета спору.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами частини третьої статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

За такого з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 028 грн., сплачений за позовну заяву (з урахуванням судового збору, сплаченого за видачу судового наказу).

Разом із тим, враховуючи задоволення вимог апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні позову, з ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу, в розмірі 4 087 грн 50 коп.

Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 08 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» () відшкодування судового збору за позовну заяву в розмірі 3 028 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4 087 грн 50 коп. (чотири тисячі вісімдесят сім гривень п`ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 13 жовтня 2025 року.