Номер провадження: 22-ц/813/4694/25
Справа № 496/476/22
Головуючий у першій інстанції Пасечник М.Л.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 травня 2023року, постановленого під головуванням судді Пасечник М.А., повний текст рішення складений 16 травня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання осіб такими, що не прийняли спадщину, -

в с т а н о в и в:

У 2022 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання осіб такими, що не прийняли спадщину, у якому просила:

- встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини на АДРЕСА_1 ;

- встановити юридичний факт непроживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за зазначеною адресою на час відкриття спадщини;

- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 .

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 .

Після смерті матері відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Спірна квартира з 2006 року є непридатною для проживання у зв`язку з пожежею в ній.

ОСОБА_1 звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, відповідачі не зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини і є такими, що не прийняли спадщину, оскільки на день смерті ОСОБА_4 не мешкали разом з нею.

Позивач проживала разом із спадкодавицею до дня її смерті в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У 2009 році ОСОБА_1 призначена піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_5 , яка у 2006 році після смерті батьків залишилась сиротою.

Державний нотаріус листом рекомендував позивачу звернутися до суду для встановлення фактів непроживання відповідачів із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначала, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволені позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оскільки наявні у справі докази, покази свідків, пояснення відповідачів, доводять наявність юридичних фактів, про встановлення яких просила апелянт.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 травня 2023 року залишено без змін.

На постанову апеляційного суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково.

Постанова Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року скасована, справа направлена на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 березня 2025 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду.

В судове засідання, призначене на 15 жовтня 2025 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 13-17 т. 2).

На адресу суду надійшло клопотання адвоката Музиченко В.В., який представляє інтереси ОСОБА_1 про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 20-21 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис 214 (а.с. 10 т. 1).

На день смерті ОСОБА_4 належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.1993 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 , посвідченого секретарем виконавчого комітету Маяківської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2 (а.с. 7 т. 1).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить ОСОБА_4 на праві приватної власності (а.с. 12 т. 1).

Відповідно до копії технічного паспорту від 12.03.2019 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , є трикімнатною, загальною площею 59,0 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м. Замовником технічної інвентаризації зазначено ОСОБА_4 (а.с. 15-17 т. 1).

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Зубковицькою сільською радою Олевського району Житомирської області, актовий запис 35 (а.с. 11 т. 2).

У довідках Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області № 1590 від 03.10.2016 року та № 1591 від 03.10.2016 року зазначено, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно по день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_4 . Разом з нею проживали та були зареєстровані: ОСОБА_1 - донька, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_3 син (а.с. 13-14 т. 1).

На фотознімках, наданих позивачем, зображено житлове приміщення, стан непридатний для життя (а.с. 18-22 т. 1).

Відповідно до акту про не проживання особи від 16.12.2021 року, складеного депутатом Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області Москаленко А.В., за участю сусідів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в житловому приміщенні квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 фактично ніхто не проживає з 2006 року. Зазначена квартира з 2006 року є непридатною для проживання у зв`язку з пожежею. У вказаній квартирі не проживають з 2006 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Власниця квартири, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та її донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 2006 року по день смерті ОСОБА_4 , проживали разом в сусідній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Особисті речі та предмети побуту ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 відсутні (а.с. 23т. 1).

У довідці Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області № 3261-02-13 від 17.12.2021 року зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживала з 2006 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 по день її смерті, за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство (а.с. 24 т. 1).

Згідно довідки Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області № 3260-02-13 від 17.12.2021 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25 т. 1).

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. 30.03.2010 року, та зареєстровано в реєстрі за № 1-1202 (а.с. 26 т. 1).

Розпорядженням Біляївської районної державної адміністрації Одеської області № 474/2009 від 25.05.2009 року призначено ОСОБА_1 піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та над її житлом; місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5 визначено разом з піклувальником за його постійною реєстрацією: АДРЕСА_5 (а.с. 27 т. 1).

ОСОБА_1 було видано Біляївською районною державною адміністрацією посвідчення опікуна над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , № 15 (а.с. 28 т. 1).

З матеріалів спадкової справи № 594/2016 року вбачається, що 04.10.2016 року ОСОБА_1 зверталася до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її матері - ОСОБА_4 . Зазначено, що іншими спадкоємцями за законом є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 41- 52 т. 1)

Листом державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. № 2588/02-14 від 29.05.2019 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 594/2016. До складу спадкового майна входять: квартира під АДРЕСА_2 (а.с. 50 т. 1).

Листом державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. №3819/0214 від 21.12.2021 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 , рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту не проживання інших спадкоємців - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 на час відкриття спадщини, та надати до вказаної установи рішення суду, яке набрало законної сили. У листі зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області не зверталися (а.с. 52 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державний нотаріус у листі не посилався на необхідність встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тому заявлена вимога є передчасною, а встановлення факту непроживання відповідачів разом зі спадкодавицею ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, а також визнання відповідачів такими, що не прийняли спадщину, позбавить їх права на спадок без визначених на те підстав. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі могли і в подальшому проживати у квартирі, однак у зв`язку із пожежею в ній були вимушені проживати за іншою адресою.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується не в повній мірі за наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином порушуються (зачіпаються) його права та законні інтереси, а суд має - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Об`днаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17).

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про встановлення факту постійного непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання осіб такими, що не прийняли спадщину, посилалась на те, що вона, як спадкоємець за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , бажала прийняти спадщину на все майно, звернувшись до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак з листа нотаріуса вбачається, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 , разом з нею були зареєстровані крім позивачки, сини померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які відповідно до ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. Тому нотаріусом було запропоновано ОСОБА_3 звернутися до суду з позовом для вирішення спору.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, склад спадкового майна, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Виходячи зі змісту позову, позивач фактично намагається довести своє право на спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважаючи себе єдиною спадкоємцею першої черги після смерті останньої, яка звернувшись до нотаріальної контори прийняла спадщину у встановленому законом порядку. При цьому, існують перешкоди в оформленні спадкових справ у нотаріальному порядку, про що свідчить лист нотаріуса.

Перелік судових способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року, у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову ОСОБА_3 визначила вимогу про встановлення факту непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із спадкодавцєм на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачами спадщини після смерті матері.

Отже, предметом заявлених вимог є встановлення факту, що має юридичне значення, з метою належного оформлення ОСОБА_3 спадщини після смерті матері.

Однак, виходячи зі змісту позовних вимог, позивач фактично намагається довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі позовні вимоги про встановлення факту не проживання відповідачів із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання та визнання осіб такими, що не прийняли спадщину, не відповідають належному способу захисту.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що ефективним способом захисту прав позивачки є визнання права власності на спадкове майно, однак таких вимог ОСОБА_1 не заявляла.

За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачкою способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивачки і не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 та від 02 квітня 2025 року у справі № 751/344/23, від 26.02.2025 року у справі № 496/476/22.

Факти, про які позивач просить ухвалити рішення у цій справі щодо постійного не проживання відповідачів із спадкодавцем та визнання осіб такими, що не прийняла спадщину, підлягають встановленню при розгляді позову про визнання права власності на спадщину.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18).

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, є вірним, однак суд першої інстанції помилився з мотивами відмови.

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про залишення без змін резолютивної частини рішення суду першої інстанції про відмову у позові, однак у зв`язку з помилково визначеними мотивами такої відмови, оскаржуване судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає у зміні мотивувальній частині.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 травня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 жовтня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ О.М. Таварткіладзе