Житомирський апеляційний суд
Справа №281/668/24 Головуючий у 1-й інст. Данчук В. В.
Категорія 96 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 281/668/24 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, заінтересовані особи : Лугинська селищна рада Коростенського району Житомирської області, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про визнання права власності та скасування державної реєстрації, за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 1 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Данчука В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що вона з 2016 року проживала однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та між ними існували взаємовідносини, притаманні подружжю.

Вона та ОСОБА_3 не перебували у шлюбі з іншими особами, за час спільного спроживання вони не народили дітей, проте стверджує, що вони вважали себе сім`єю, хоча й шлюб між ними не був зареєстрований.

Заявниця зазначає, що після початку повномасштабного вторгнення військ рф в Україну ОСОБА_3 був мобілізований до лав Збройних Сил України. ІНФОРМАЦІЯ_2 він загинув, виконуючи військовий обов`язок щодо захисту нашої дежави від збройної агресії рф.

У заяві вказано, що встановлення факту проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю не менше 5 років необхідне їй для отримання грошової допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбрвця.

Таким чином, просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю як дружина та чоловік із ОСОБА_3 , не менш як п`ять років до дня його загибелі.

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської обалсті від 1 травня 2025 року заяву задоволено.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менше як п`ять років до дня смерті ОСОБА_3 , до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 не належить до кола осіб, які відповідно до вимог законодавства вправі ставити питання про виплату їм одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При розгляді справи суд зобов`язаний був насамперед з`ясувати питання про те, чи породжуватиме встановлення даного юридичного факту правові наслідки для заявниці.

Суд залишив поза увагою положення Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також постанову Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року.

Так, пунктом 2 вказаної постанови КМУ передбачено, що сім`ям загиблих осіб зазначених у пунктах 1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 грн, яка розподіляється рівними частинами на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1-1-2 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Змістом частини першої статті 16-1 Закону України « Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» ( в редакції, яка діяла станом на ІНФОРМАЦІЯ_2) визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого ( померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Своєю чергою, частиною першою статті 30 цього Закону передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї загиблих, померлих або таких, що зникли безвісти, військовослужбовців.

Отже, встановлення факту проживання заявниці разомі із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжуватиме для неї права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки вона не належить до жодної категорії осіб, які зазначені у вказаних положеннях законодавства.

В судовому засіданні представник Міністерства оборони України підтримав апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 в судовому засіданні не визнала апеляційну скаргу, зазначивши, що перебувала у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_3 та вони вважали себе подружньою парою. Факт укладення нею шлюбу з іншим чоловіком за декілька днів до загибелі ОСОБА_3 , пояснює тим, що у такий спосіб мала намір морально підтримати чоловіка, з яким цей шлюб був укладений. Оскільки шлюб був формальним, рішенням суду шлюб визнано недійсним.

Представники ОСОБА_1 в судовому засіданні не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі, зауваживши, що встановлення вказаного юридичного факту необхідне заявниці, насамперед, для реалізації нею права на спадкування, адже вона є спадкоємицею за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3 й може бути закликана до спадкування разом з іншими спадкоємцями за законом, незалежно від черговості спадкуваня.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи вимоги, заявниця надала суду довідку, видану Виконавчим комітетом Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області 10 липня 2024 року №1359, у якій зазначено про те, що ОСОБА_1 проживала разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та вели спільне господарство з квітня 2016 року по день його смерті. Підставою для видчі цієї довідки зазначено: письмові свідчення сусідів.

Матеріали справи також свідчать, що місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним зареєстрована ОСОБА_2 .

На запит суду Коростенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) повідомив про те, що 16 серпня 2023 року Романівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану У Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) складено актовий запис про шлюб, укладений між заявницею та ОСОБА_4 16 серпня 2023 року.

Вказана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 6 квітня 2023 року був призваний до лав Збройних Сил України. ІНФОРМАЦІЯ_2, виконуючи військовий обов`язок щодо захисту України, під час ведення бойових дій в районі н.п. Роботине Запорізької області, ОСОБА_3 загинув.

29 серпня 2023 року на адресу заявниці надійшло сповіщення про загибель ОСОБА_3 .

Як встановлено судом, спадкова справа після його смерті не була заведена.

Долучений до матеріалів справи лист заступника начальника штабу з мобілізаційної роботи військової частини НОМЕР_1 містить інформацію про те, що відповідно до відомостей про сімейний стан солдата ОСОБА_3 , наданих ним особисто, членами його сім`ї є: ОСОБА_1 , зазначена як цивільна дружина; донька - ОСОБА_5 .

Також судом встановлено, що заявниці як цивільній дружині загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 , виплачено допомогу на поховання.

У подальшому ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним шлюб, укладений 16 серпня 2023 року між нею та ОСОБА_4 , який зареєстрований Романівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ).

Позов обґрунтований тим, що передумовою для реєстрації даного шлюбу стала та обставина, що ОСОБА_4 мав бути мобілізований до лав Збройних Сил України й така реєстрація шлюбу стала проявом її моральної підтримки останнього. Однак з часом вона усвідомила юридичні наслідки укладення шлюбу, що змусило її звернутися до суду з позовом про визнання цього шлюбу недійсним.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який зареєстрований Романівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ).

Відповідно до положень частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Отже, у порядку окремого провадження справа про встановлення фактів розглядається, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за умов, якщо факти, які підлягають встановленню, мають юридичний характер, тобто відповідно до закону викликають юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 305/279/16-ц (провадження № 61-30299св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 5 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 3 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Отже, в судовому порядку можливо встановити факти, коли ці факти безпосередньо породжуватимуть юридичні наслідки, тобто вони повинні мати юридичне значення, а саме: від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 зазначила про те, що встановлення факту її спільного проживання разом із ОСОБА_3 однією сім`єю як дружини та чоловіка не менш як п`ять років до дня загибелі останнього, необхідне їй для отримання грошової допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбовця.

У подальшому, після залучення до участі у справі в якості заінтересованої особи - Міністерства оборони України, яким було направлено до суду письмові заперечення щодо встановлення вказаного юридичного факту з тих підстав, що цей факт не створює для заявниці правових наслідків для отримання одноразової грошової допомоги, представник ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення, а також заяву, зазначивши про те, що встановлення даного юридичного факту необхідно для реалізації ОСОБА_1 право на спадкування за законом.

Отже, метою встановлення вказаного юридичного факту ОСОБА_1 зазначила реалізацію права на отримання одноразової грошової, виплата якої передбачена члена сім`ї загиблого військовослужбовця, а також реалізацію права на спадкування за законом.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції у рішенні зазначив про те, що суд не визнає за заявницею права власності на спадкове майно та не позбавляє осіб, віднесених до іншої черги спадкування, права звернутися у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини.

Однак, при розгляді даної справи суд належним чином не з`ясував, яким чином встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 не менш як п`ять років до дня його загибелі, породжуватиме для заявниці право на отримання одноразової грошової допомоги та сприятиме у реалізації її спадкових прав.

Так, статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби (підпункт 1 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16- 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Згідно з частиною першою статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на дату загибелі військовослужбовця ) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, за загиблого (померлого) військовослужбовця.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли в період проходження служби.

Відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю; г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати; д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Як визначено частиною першою статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Отже, аналіз вказаних положень законодавства свідчить про те, що право на виплату одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). При цьому, утриманцями можуть бути непрацездатні члени сім`ї, зокрема, діти, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Матеріали справи не містять доказів того, заявниця належить до категорії осіб, які б у разі встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, надавали їй право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, встановлення вказаного юридичного наслідку не породжуватиме для неї права на отримання одноразової грошової допомоги.

Щодо реалізації ОСОБА_1 права на спадкування, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до приписів статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім`єю не менш як п`ять років до час відкриття спадщини.

За правилами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства ( частина четверта статті 3 СК України).

Отже, для набуття права на спадкування за законом у порядку статті 1264 ЦК України необхідно встановити, що заявниця та ОСОБА_3 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини проживали однією сім`єю й були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права й обов`язки.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 зазначила, що вона проживала однією сім`єю як чоловік та дружина разом із ОСОБА_3 з 2016 року, вони мали спільний бюджет та вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_6 , яка є донькою ОСОБА_1 , також підтвердила факт проживання її матері разом із ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_8 , який є сусідом заявниці, зазначив про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом із 2016 року по квітень 2023 року.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що спілкувався із ОСОБА_10 та ОСОБА_3 з 2016 року, які проживали разом, між ними існували добрі стосунки. Коли почася війна, він запропонував їм роботу на фермі та надав житло, в якому вони проживали як одна родина.

Оскільки заявниця та її донька є зацікавленими особами у вирішенні даної справи, суд критично ставиться до показів цих свідків.

Що стосується показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , слід зазначити, що вказані свідки підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 . Проте, сам лише факт проживання заявниці разом із ОСОБА_3 не є безумовною підставою стверджувати про те, що вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права й обов`язки, властиві саме членам сім`ї.

Заслуговує на увагу й та обставина, що після мобілізації ОСОБА_3 до лав Збройних Сил України, за декілька днів до його загибелі, ОСОБА_1 уклала шлюб з іншим чоловіком. Хоч у подальшому цей шлюб визнано недійсним, проте вирішальним у даній ситуації є ставлення самої заявниці до цієї події та взаємовідносин, що склалися. Укладення шлюбу з іншим чоловіком ( як зазначила сама ОСОБА_1 «з метою його моральної підтримки, адже він у будь-який час міг бути мобілізований до лав ЗСУ») нівелює сприйняття заявницею факту її спільного проживання разом із ОСОБА_3 саме однією сім`єю.

Варто також наголосити на тому, що для встановлення вказаного юридичного факту з метою реалізації ОСОБА_1 права на спадкування, суд повинен мати беззаперечні докази того, що відсутні спадкоємці за законом попередніх черг, а також спадкоємці за заповітом, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 . Однак, такі докази не були здобуті під час розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення вказаного юридичного факту.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 1 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 14 жовтня 2025 року.