ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 жовтня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/4562/25

Головуючий у першій інстанції Діденко А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1554/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

скаржник: ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

заінтересовані особи: Чернігівська філія Чернігівського обласного центру зайнятості, Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту з нерухомого майна.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою, в якій просила: визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з її майна та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити дії зі зняття арешту з належного ОСОБА_1 майна кімнати АДРЕСА_1 .

Мотивуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що 30 січня 2025 року отримала свідоцтво про право власності на житло кімнату 30/2 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Під час оформлення права власності скаржниця дізналася, що стосовно її кімнати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про обтяження за № 9485105, внесений на підставі постанови про арешт майна та заборону на його відчуження від 19 січня 2010 року, та № 12874152, внесений на підставі постанови про арешт майна та заборону його відчуження від 15 серпня 2012 року. Письмово звернувшись щодо зняття арешту з належного їй нерухомого майна, ОСОБА_1 отримала з Новозаводського відділу ДВС у м. Чернігові відповідь про те, що виконавче провадження було завершено, і виконавчий документ направлено для подальшого виконання до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Указувала, що як свідчить відповідь за результатами проведених виконавчих дій, 28 лютого 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 11 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» та проінформовано заявницю, що матеріали виконавчого провадження № 35295246 було знищено. Відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення його матеріалів за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 . Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити дії зі зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , який накладено постановою у виконавчому провадженні № 35295246.

В апеляційній скарзі Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), не погодившись з наведеними в ухвалі висновками та вважаючи її такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, а скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Скаржник зазначає, що умови і порядок виконання судових рішень, які підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, виконання та накладення арешту на майно боржника на час перебування на виконанні у відділі виконавчого листа № 2-а-1856 від 05 жовтня 2009 року було врегульовано ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року. Підстави для закінчення виконавчого провадження були встановлені ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV. Підстави для закінчення виконавчого провадження на час розгляду цієї справи визначено ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження (в чинній редакції).

Указує, що закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документу стягувачу мають різні правові підстави та наслідки. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження. Направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби не є підставою для зняття арешту з майна боржника. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі № 636/3930/23.

Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) вважає, що суд, невірно розтлумачивши норми чинного законодавства, не врахував, вирішуючи спір, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є тим органом, який згідно із ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» уповноважений на вчинення дій в межах виконавчого провадження. Виконавчий лист № 2-а-1856 спочатку двічі перебував на виконанні у Новозаводському відділі ДВС у м. Чернігові, зокрема, виконавче провадження № 16851550 закінчено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV; друге виконавче провадження № 33503311 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV. Після цього виконавчий документ перебував на виконанні у Голосіївському відділі ДВС у м. Києві. За результатами проведених виконавчих дій у виконавчому провадженні № 35295246 виконавцем 28 лютого 2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV. Інформація щодо винесення постанови про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження № 35295246 в АСВП відсутня. Наразі вказане виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання. Крім цього, виконавчий лист № 2-а-1856 втретє перебував на виконанні у Новозаводському відділі ДВС у м. Чернігові, і виконавче провадження № 37446923 було закінчено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV.

Наголошує на тому, що районний суд, задовольнивши скаргу ОСОБА_1 , ухвалив помилкове рішення про зобов`язання зняти арешт з нерухомості, накладений постановою у виконавчому провадженні № 35295246, оскільки оскаржуване обтяження внесено до реєстру на підставі постанови виконавця Новозаводського відділу ДВС у виконавчому провадженні № 33503311. Таким чином суд невірно ідентифікував виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на майно, у зв`язку з чим зобов`язав неналежного суб`єкта вчинити дії щодо скасування арешту, який не було накладено у виконавчому провадженні № 35295246.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 надано до суду копію квитанції про сплату коштів в сумі 3 273,70 грн у виконавчому провадженні № 35295246. Разом з тим, нею не надано доказів сплати Голосіївському відділу ДВС виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що могло б бути підставою для зняття арешту відповідно до положень п. 2 ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (в чинній редакції).

Скаржницею ОСОБА_1 та заінтересованими особами відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника скаржниці Коваленко І.О., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду скасувати, виходячи з наступного.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що борг за виконавчим листом у виконавчому провадженні № 35295246 фактично сплачено; стосовно скаржниці відсутні відкриті виконавчі провадження, в яких вона є боржником; матеріали завершеного виконавчого провадження, у якому було накладено арешт, знищені; повторне виконавче провадження закінчено, проте арешт триває довгий час.

Суд виснував, що наявність на теперішній час арешту майна боржника не співвідноситься з метою застосування цього обтяження, визначеного ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», і подальше його збереження не спрямоване на забезпечення виконання рішення суду, що є основною метою арешту у виконавчому провадженні. Відтак такий арешт лише безпідставно впливає на обсяг прав скаржника, як власника арештованого майна. За наведених обставин вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту, за рахунок якого не може бути забезпечене реальне виконання рішення суду за відсутності виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Однак, з наведеним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що 03 листопада 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист № 2-а-1856 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Чернігівського міського центру зайнятості заборгованості у розмірі 3 523,85 грн.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища 25 листопада 2008 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 ». 09 листопада 2013 року шлюб розірвано (а.с. 36).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 30 січня 2025 року ОСОБА_1 являється власницею 3/20 частин квартири АДРЕСА_4 (а.с. 11).

Викладена на звернення заявниці у листі начальника Новозаводського відділу ДВС у м. Чернігові від 24 травня 2025 року інформація свідчить про те, що постановою державного виконавця від 19 січня 2010 року відкрито виконавче провадження № 16851550 з виконання виконавчого листа № 2-а-1856 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 3 523,85 грн. Виконавче провадження було завершене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Постанова про арешт майна та заборону на його відчуження від 15 серпня 2012 року була винесена в межах виконавчого провадження № 33503311 під час повторного виконання виконавчого листа № 2-а-1856. Виконавче провадження було завершене на підставі п. 10 ч. 1. ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу виконавчої служби. Виконавчий документ був направлений для подальшого виконання до Управління ДВС ГУЮ у м. Києві.

Згідно з даними Державного реєстру речових прав записи про обтяження квартири АДРЕСА_5 відсутні. Разом з тим, у реєстрі наявні записи про обтяження всього нерухомого майна ОСОБА_5 : № 9485105, внесений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 січня 2010 року; № 12874152, внесений на підставі постанови про арешт майна та заборону на його відчуження від 15 серпня 2012 року у ВП № 33503311.

Станом на сьогодні матеріали виконавчих проваджень № 16851550 та № 33503311 знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання, встановленого Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом МЮУ № 2274/5 від 25 грудня 2008 року. Згідно з інформацією, наявною в АСВП, в подальшому вказаний виконавчий лист на примусове виконання до відділу не надходив. Перевіркою даних АСВП, в тому числі електронного архіву виконавчих проваджень та спецрозділу, ідентифікувати виконавче провадження, під час якого було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 25 січня 2011 року та накладено арешт на майно ОСОБА_2 , не вдалося. Згідно даних АСВП на виконанні у Новозаводському відділі ДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відсутні виконавчі документи про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 (а.с. 12-13).

Відповідно до квитанції № ТВБВ 10024/019 РМ-25108 від 18 червня 2025 року ОСОБА_6 сплачено кошти у сумі 3 273,70 грн по виконавчому провадженню № 35295246 (а.с. 35).

20 червня 2025 року директором Чернігівського обласного центру зайнятості видано довідку про те, що ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , 18 червня 2025 року сплачено заборгованість у сумі 3 273,64 грн на виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2009 року у справі № 2-а-1856/09 (виконавчий лист від 03 листопада 2009 року № 2-а-1856/09) за позовом Чернігівського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (а.с. 37). Чернігівський обласний центр зайнятості на підставі наказу Міністерства економіки України від 18 жовтня 2022 року № 3902 є правонаступником майна, прав та обов`язків Чернігівського міського центру зайнятості, підтверджує відсутність заборгованості за ОСОБА_2 .

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 05 жовтня 2009 року № 2-а-1856/09, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року (далі Закон № 606-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Аналогічна за змістом норма закріплена у ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року (далі закон № 1404-VIII).

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Згідно з ч. 2 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Схожі за змістом приписи містяться у ст. 56 Закону № 1404-VIII.

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом. Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у ст. 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження (ст. 49 цього Закону); повернення виконавчого документа стягувачу (ст. 47 цього Закону); повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав (ст. 48 цього Закону).

У Законі № 1404-VIII відсутня норма, аналогічна нормі ч. 1 ст. 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас, окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження (ст. 39) та щодо повернення виконавчого документа стягувачу (ст. 37).

Частина 1 ст. 47 Закону № 606-XIV визначала підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені в подальшому ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Правові підстави для закінчення виконавчого провадження на момент видачі виконавчого листа від 05 жовтня 2009 року № 2-а-1856/09 були визначені ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV. Так, відповідно до п. 10 зазначеної норми виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (подібні висновки наведені у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).

Щодо правових наслідків завершення виконавчого провадження суд апеляційної інстанції зважає на те, що за висновками Великої Палати Верховного Суду як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV (ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (ч. 1 ст. 40 Закону № 1404-VIII).

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені ст. 50 Закону № 606-XIV. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Схожі за змістом положення містяться у ч. 1, 2 ст. 40 Закону № 1404-VIII.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (ч. 3 ст. 37 Закону № 1404-VIII).

Ураховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у ч. 3 ст. 37 Закону № 1404-VIII).

Перевіряючи доводи скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд ураховує, що законодавство про виконавче провадження передбачає зняття арешту майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні: 1) виконавцем; 2) начальником відділу державної виконавчої служби; 3) судом.

Зокрема, виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (ч. 1 ст. 40 Закону № 1404-VIII). Подібні положення містяться у ч. 1 ст. 50 Закону № 606-XIV. Також виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1, 3, 11 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII.

У незакінченому виконавчому провадженні виконавець знімає арешт з майна боржника у випадках, визначених ч. 4 ст. 59 Закону № 1404-VIII, з-поміж яких: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно тощо.

Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (ч. 4 ст. 40 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до ч. 3 ст. 60 Закону № 606-XIV з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить ч. 3 ст. 59 Закону № 1404-VIII).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 60 Закону № 606-XIV; ч. 5 ст. 59 Закону № 1404-VIII).

Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналізуючи наведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів вважає хибним висновок районного суду про визнання протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 та зобов`язання вчинити дії зі зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , який накладено постановою у виконавчому провадженні № 35295246.

За матеріалами справи встановлено, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2009 стягнуто з ОСОБА_5 на користь Чернігівського міського центру зайнятості заборгованості у розмірі 3 273,64 грн. На виконання цього рішення 03 листопада 2009 року видано виконавчий лист № 2-а-1856/09, який пред`явлено для примусового виконання до Новозаводського відділу ДВС у м. Чернігові. Виконавче провадження № 16851550 з виконання виконавчого документу відкрито 19 січня 2010 року і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-ХІV було закінчено.

Виконавчий лист № 2-а-1856/09 в подальшому потворно пред`явлено до виконання до Новозаводського відділу ДВС у м. Чернігові. В ході виконавчого провадження № серпня 2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження. Виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону 606-ХІV (у зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві).

Накладений арешт майна ОСОБА_6 є чинним на час розгляду цієї цивільної справи. Як свідчить зміст відповіді ВДВС заявниці, матеріали виконавчих проваджень № 16851550 та № 33503311 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-1856/09, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова 03 листопада 2009 року, знищені, оскільки їх строк зберігання закінчено.

Центральне міжрегіональне управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) зазначає, що виконавчий лист № 2-а-1856/09 перебував на виконанні у Голосіївському відділі ДВС у м. Києві, виконавче провадження № 35295246 постановою від 28 лютого 2013 року було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-ХІV. Матеріали виконавчого провадження № 35295246 знищені за закінченням терміну зберігання. Згідно з відомостями, які містяться у Системі, зокрема, у Спец-розділі, виконавчий лист № 2-а-1856/09 після направлення Голосіївським відділом за належністю до іншого органу втретє надійшов на виконання до Новозаводського ВДВС і на виконанні і відділу перебувало виконавче провадження № 37446923, яке завершено на підставі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ № 606-ХІV.

У 2025 році ОСОБА_1 звернулася до Новозаводського відділу ДВС у м. Чернігові із заявою про вжиття заходів щодо скасування накладеного на її майно арешту. Листом начальника відділу від 24 травня 2025 року її повідомлено про відсутність на виконанні у відділі виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості з посиланням на можливість вирішення питання щодо зняття арешту з належного їй майна лише за рішенням суду на підставі ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , не встановив конкретних обставин та підстав закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-1856/09, від яких залежить задоволення заяви боржника про зняття арешту, і не визначив посадову особу/орган, до повноважень якого належить зняття такого арешту.

Пунктом 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного у межах знищеного виконавчого провадження, Новозаводський відділ ДВС у м. Чернігові повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 .

У свою чергу, суд першої інстанції, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , не зобов`язав Новозаводський відділ ДВС у м. Чернігові надати матеріали відновленого виконавчого провадження (проваджень), встановити підставу завершення цього виконавчого провадження (проваджень) та в залежності від цього прийняти рішення за поданою скаргою. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є стороною виконавчого провадження, а наявність арешту порушує її право власності. Апеляційний суд вважає, що за відсутності відновленого виконавчого провадження суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про необхідність зняття арешту з майна, не встановивши незаконності дій державного виконавця, враховуючи, що матеріали виконавчого провадження на час пред`явлення скарги вже знищено. Отже, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції не дослідив матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановив обставин і підстав його завершення, від чого мали б залежати висновки щодо обґрунтованості або необґрунтованості скарги. Зокрема, ОСОБА_1 посилалася на те, що борг за судовим рішенням у неї відсутній, проте сплату цих коштів заявниця здійснила після відкриття провадження у цій справі. Суд першої інстанції не встановлював і не досліджував, чи відсутній у ОСОБА_1 борг за судовими витратами, а також витратами виконавчого провадження, про наявність якого стверджує в апеляційний скарзі Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Крім того, є слушним доводи скаржника про те, що за матеріалами справи не встановлено, що Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), його підрозділом або підпорядкованим йому органом вчинялися дії щодо накладення арешту на майно ОСОБА_6 в межах виконавчого провадження № 35295246. При цьому, за інформацією Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) після направлення Голосіївським відділом за належністю до іншого органу виконавчий лист № 2-а-1856/09 втретє надійшов на виконання до Новозаводського ВДВС і на виконанні у відділу перебувало виконавче провадження № 37446923, яке завершено на підставі повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ № 606-ХІV. Новозаводський ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до участі у цій справі не залучено.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке в межах виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 арешт не накладало, та передчасно зобов`язав його вчинити певні дії, не здійснивши відновлення знищеного виконавчого провадження. Беручи до уваги неправильне застосування норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні скарги.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подачу апеляційної скарги Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), поданої в електронному вигляді через систему «Електронний суд», сплатило судовий збір у розмірі 2 973,93 грн (а.с. 86). Разом з тим, зважаючи на приписи п.п. 9 п. 1 ч. 2 ст. 4, ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, поданої в електронній формі, до сплати належало 2 422,40 грн судового збору (3 028 х 0,8 = 2 422,40).

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує ухвалу суду та відмовляє у задоволенні скарги ОСОБА_1 , відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених учасниками справи, пропорційно задоволеним вимогам, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 на користь Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 2 422,40 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2025 року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту з нерухомого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у 2 422,40 грн відшкодування судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), місце знаходження: пров. Музейний, 2-д, м. Київ, 01001, .

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко