ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 поданою представницею - адвокаткою Горовою Оленою Володимирівною на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Калитянської селищної ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська державна нотаріальна контора, нотаріус Другої Броварської державної нотаріальної контори Куценко Євгеній Олександрович про визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, у якому просили:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ;

скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі договору дарування від 30.04.2024р., посвідченого нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Куценком Є.О.;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 ідеальної частини земельної ділянки (паю), орієнтовною площею 2,7191 га, розташованої на території Калитянської селищної ради, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 ідеальної частини земельної ділянки (паю), орієнтовною площею 2,7191 га, розташованої на території Калитянської селищної ради, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог зазначили, що позивач ОСОБА_6 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Також у них народився ще один син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є донькою останнього - ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_8 у січні 1971 року, ОСОБА_7 з 03 липня 1975 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_9 , 1948 року народження. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 квітня 2008 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Броварської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 06 травня 2008 року з аналогічною завою про прийняття спадщини звернувся й ОСОБА_9 . Позивач ОСОБА_2 , на момент смерті ОСОБА_5 , була неповнолітньою та мала, за правом представлення, після смерті батька - ОСОБА_1 - право на частку у спадщині.

До майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Броварською районною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №489. До складу спадкової маси входили: будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 та земельна частка (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Семиполківський» орієнтовною площею 2,7191 га без визначення меж цієї частки в натурі (місцевості), що належало померлій ОСОБА_5 на підставі відповідного сертифіката на право на земельну частку (пай) від 26 грудня 1996 року, серії КВ №0212224, виданого Броварською районною державною адміністрацією.

Вищевказаний будинок був споруджений ОСОБА_8 та ОСОБА_10 приблизно у 1965 році, задовго до реєстрації шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , однак, право власності на нього не було зареєстроване. Позивачі та ОСОБА_9 , будучи спадкоємцями по 1/3 ідеальній частині земельної ділянки (паю) орієнтовною площею 2,7191 га, прийняли спадщину, однак, з незалежних від них причин, їм не видані свідоцтва про право на спадщину на це майно.

Листом нотаріуса Другої Броварської державної нотаріальної контори від 01 листопада 2024 року позивачам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на будинок, з посиланням на те, що вказане майно зареєстроване за іншою особою та у зв`язку із відсутністю у позивачів правовстановлюючих документів.

Листом нотаріуса Другої Броварської державної нотаріальної контори від 08 листопада 2024 року позивачам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельну ділянку (пай), з посиланням на те, що вказане майно зареєстроване за іншою особою та у зв`язку із відсутністю у позивачів правовстановлюючих документів.

Первісну реєстрацію права власності на будинок ОСОБА_9 здійснив за собою у 2023 році, в порядку спрощеної процедури, на підставі ст.ст.27,31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, оскільки будинок був закінчений будівництвом до 05 серпня 1992 року. Вказані обставини були встановлені в порядку досудової підготовки. Також це підтверджується змістом рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року у справі №361/2750/23 про зняття арешту із спірного будинку. Після чого, відповідач ОСОБА_4 - зі слів якої відомо, що вона була цивільною дружиною ОСОБА_9 - набула право власності на спірний будинок, шляхом відчуження його на її користь ОСОБА_9 , після чого, вона подарувала його своєму сину ОСОБА_3 , про що свідчить договір дарування від 16 березня 2024 року №423. В подальшому, на підставі договору дарування від 30 квітня 2024 року за №2-1620, посвідченого нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Куценко Є.О., ОСОБА_3 відчужив спірний будинок своїй дружині ОСОБА_3 .

Позивачі вважають такі дії ОСОБА_9 та відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - спрямованими на незаконне заволодіння спадковим майном, оскільки ОСОБА_9 мав право лише на частку будинку, знав про наявність інших спадкоємців та не міг не розуміти неправомірність такої реєстрації права власності за собою.

Відповідач ОСОБА_4 не визнала позовні вимоги, зазначила, що їй не відомо на якій правовій підставі її чоловік ОСОБА_9 здійснив реєстрацію права власності на спірний будинок. На теперішній час, дійсно, право власності на нього перейшло до її невістки ОСОБА_3 . Вважає правомірними усі здійснені правові дії з будинком та земельною ділянкою, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_13 не визнали позовні вимоги, 01 січня 2025 року надали суду відзив та висловили наступні обґрунтування. Будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30 квітня 2024 року за №2-1620, посвідченого нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Куценко Є.О. Право власності на земельну ділянку під будинком площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:029:0056 зареєстровано за ОСОБА_3 10 жовтня 2024 року на підставі рішення Калитянської селищної ради серії номер 284-90-VIII, видане 20 червня 2024 року. Усі вказані дії проведені з дотриманням норм чинного законодавства та позивачами не доведено протилежного. При цьому, посилання позивачів на включення вищевказаного майна до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 - не відповідає дійсності, оскільки у неї були відсутні відповідні правовстановлюючі документи, що було зазначено у листах нотаріуса у спадковій справі. Враховуючи наведене, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, у тому числі й з підстав пропуску позивачами строку позовної давності.

Представник відповідача Калитянської селищної ради підтримала позовні вимоги, зазначила про безпідставне, на її думку, виготовлення технічного паспорту на спірний будинок на ім`я ОСОБА_9 , оскільки головою домогосподарства АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_5 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, представниця позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокатка Горова Олена Володимирівна 26 травня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

З позиції апелянта, в даному випадку ОСОБА_3 набула право власності на спірний спадковий будинок на підставі безоплатного правочину - договору дарування, а тому відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України спірний будинок підлягає витребуванню без доведення недобросовісності такого набуття. Більше того, у позові та у відповіді на відзив на позовну заяву позивачі навели обґрунтування недобросовісності набуття права власності, однак цим доводам позивачів та доказам суд не надав жодної правової оцінки.

Помилковим вважає також висновок суду про те, що позивачі не можуть заявляти вимог про визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки спадкове майно зареєстроване за іншою особою, адже спадкоємець може віндикувати належне йому майно у добросовісного набувача. Ці висновки суду є необґрунтованими та спрямовані на безпідставне позбавлення позивачів можливості на доведення свого права на спадкове майно в судовому порядку, що є неприпустимим.

В частині позовних вимог щодо житлового будинку, вказала, що записи у погосподарських книгах визнаються актами органів влади, що підтверджують право приватної власності, хоча самі погосподарські книги та виписки з них не є правовстановлюючими документами на об`єкти нерухомого майна. Водночас записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З довідок від 22 січня 2025 року №17 та від 23 січня 2025 року №18, та погосподарських книг щодо домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , наданих на адвокатський запит Калитянської селищної ради Броварського району Київської області, відомо, що згідно з книгою №10 за 1961-1966 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 та книгою №11 за 1967-1969 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресою : АДРЕСА_1 рахувався житловий будинок з погосподарськими будівлями і спорудами, де головою домогосподарства значився ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ; згідно з книгою №11 за 1971-1973 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 , книгою №11 за 1974-1976 роки, особовий рахунок № НОМЕР_3 , книгою №11 за 1977-1979 роки, особовий рахунок № НОМЕР_4 , книгою №11 за 1980-1982 роки, особовий рахунок № НОМЕР_5 , книгою №11 за 1983-1985 роки, особовий рахунок № НОМЕР_6 , книгою №2 за 1986-1990 роки, особовий рахунок № НОМЕР_7 , книгою №9 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_8 , книгою №9 за 1996-2000 роки, особовий рахунок № НОМЕР_9 , книгою №9 за 2001-2005 роки, особовий рахунок № НОМЕР_10 , книгою №9 за 2006-2010 роки, особовий рахунок № НОМЕР_11 , книгою №9 за 2011 -2020 роки, особовий рахунок № НОМЕР_12 , книгою №9 з 2021 року дотепер, особовий рахунок № НОМЕР_13 , за адресою: АДРЕСА_1 рахується житловий будинок з погосподарськими будівлями і спорудами, де головою домогосподарства значиться ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже ОСОБА_9 ніколи не був головою домогосподарства, і, відповідно, не міг бути власником спірного будинку і користувачем земельної ділянки, необхідної для його обслуговування.

З довідки Семиполківського старостинського округу від 23 січня 2025 року №4 відомо, що в журналі реєстрації довідок Семиполківського старостинського округу за 2023 рік за реєстраційним №257 зареєстрована довідка видана гр. ОСОБА_14 - про склад сім`ї, дата реєстрації 07 листопада 2023 року.

В журналі реєстрації довідок Семиполківського старостинського округу за 2023 рік в період з 01 липня 2023 року по 01 серпня 2023 року довідки на ім`я ОСОБА_9 не видавалися.

Разом з цим, з наданого стороною відповідача витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 01 листопада 2023 року №0219/11/23 було вперше проведено технічну інвентаризацію на замовлення ОСОБА_9 .

З приміток відомо, що витяг з погосподарської книги від 14 липня 2023 року №257, виданий Виконавчим комітетом Калитянської селищної ради, про те що згідно номера об`єкта ПГО №0846 в погосподарській книзі №9 за 2021-2023 роки, за адресою: АДРЕСА_1 рахується житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, де головою домогосподарства значиться ОСОБА_9 .

Таким чином, для реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_9 було надано підроблені документи та зазначено неправдиву інформацію.

Крім того, на незаконність вказаної реєстрації вказує і той факт, що для реєстрації права власності заявник не надав документів про права на земельну ділянку під спірним будинком, оскільки користувачем земельної ділянки під будинком була померла ОСОБА_5 , а не ОСОБА_9 .

При цьому технічний паспорт на житловий будинок садибного типу станом на 01 листопада 2023 року виданий на ім`я ОСОБА_9 був виготовлений без жодних правових підстав, оскільки відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не було документів, які б підтвердили права ОСОБА_9 на будинок.

Крім того, відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності (поданого відповідачами) зазначено, що адреса згідно з експериментальним порядком не присвоювалася.

Водночас присвоєння адреси нерухомому майну здійснюється за рішенням виконкому селищної ради за заявою власника майна або власника земельної ділянки.

ОСОБА_9 у період з 01 січня 2022 року до дня смерті не подавав заяви на присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна - житловому будинку садибного типу на АДРЕСА_1 .

Зазначене додатково вказує на те, що технічний паспорт на спірний житловий будинок був виготовлений на ім`я ОСОБА_9 , всупереч вимогам закону, що в подальшому дало можливість здійснити реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_9 .

З договору дарування від 30 квітня 2024 року, посвідченого нотаріусом Другої броварської державної нотаріальної контори Куценком Є. О., який доданий до відзиву на позовну заяву відомо, що подарований ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:029:0056.

Зазначення власника (користувача) земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є обов`язковим, оскільки це є істотною умовою договору, адже у такому разі у попереднього власника (користувача) припиняються відповідні права на землю. Водночас у договорі дарування нічого не зазначено про власника (користувача) земельної ділянки, що додатково вказує на його недійсність.

Місцевий суд не врахував, що ОСОБА_9 не набув права власності на спірний будинок у встановленому законом порядку він не мав права його відчужувати, адже не був його власником, а тому всі наступні правочини щодо відчуження спадкового майна є недійсними, а спірний будинок підлягає витребуванню на користь позивачів у розмірі відповідних часток у праві на спадщину зі скасуванням реєстрації права власності на цей будинок за відповідачкою.

Більше того сім`я ОСОБА_15 проживає в с. Семиполики, і її членам достовірно було відомо як про те, що спірний будинок є спадковим майном після померлої ОСОБА_5 , так і про наявність спадкоємців, які прийняли спадщину. Однак, ОСОБА_4 спільно зі своїм сином, невісткою та ОСОБА_9 , вчинили дії спрямовані на незаконне позбавлення позивачів права власності на спадкове майно. Ці обставини додатково свідчать про відсутність добросовісності кінцевого набувача.

В частині позовних вимог щодо земельної ділянки (паю) апелянтка вказала, що під час розгляду справи в суді першої інстанції Калитянська селищна рада неодноразово подавала заяви, в яких зазначено про визнання позову.

Однак, матеріали справи не містять ухвали суду про відмову у прийнятті визнання Калитянською селищною радою в частині звернутих до неї вимог позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ідеальні частини земельної ділянки (паю) з наведенням підстав суперечності закону або порушення прав інших осіб, а тому суд, за наявності для того законних підстав, мав би ухвалити рішення про задоволення позову.

Отже безпідставною є відмова в задоволенні вимог позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ідеальні частини земельної ділянки (паю).

При цьому, в позовній заяві мітиться описка, щодо площі земельної ділянки, оскільки ОСОБА_5 , на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) від 26 грудня 1996 року, серії КВ №0212224 виданого Броварською районною державною адміністрацією належала земельна ділянка площею 3,13 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (місцевості), а не орієнтовною площею 2,7191 га, як це вказано в позовній заяві.

Таким чином, за позивачами слід визнати право власності на 2/6 (по 1/3 кожному) ідеальної частини земельної ділянки (паю) орієнтовною площею 3,13 га, розташованої на території колишньої Семиполківської сільської ради (нині Калитянської селищної ради).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року поновлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 поданою представницею - адвокаткою Горовою Оленою Володимирівною на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Калитянської селищної ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська державна нотаріальна контора, нотаріус Другої Броварської державної нотаріальної контори Куценко Євгеній Олександрович про визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

04 серпня 2025 року керівник (секретар) Калитянської селищної ради - Пилипенко В.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

26 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , однак не підписаний останньою.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 та її представник - адвокат Грицак Денис Сергійович заперечили проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_4 заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник Калитянської селищної ради у судове засідання не з`явився, 27 жовтня 2025 року подав заяву про розгляд справи без його участі.

У судове засідання апелянти не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку. Адвокатка Горова О.В. діючи в їх інтересах, 17 листопада 2025 року подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з інфекційною хворобою. До клопотання долучила копію довідки лікаря.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання причини неявки представниці апелянтів у судове засідання неповажною. Зокрема, представницею не наведено обставин неможливості приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та не надано доказів перебування на лікарняному та тимчасової непрацездатності. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасників справи, з урахуванням висновків Верховного Суду у справі №752/8103/13-ц від 24 жовтня 2024 року, категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 183 ЦПК України, письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

За правилами ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Належним виконанням вимог процесуального закону щодо підписання письмового документа є здійснення особою підпису після викладення основного тексту цього документа чи відомостей про додатки до нього.

Особистий підпис це власноручно виконаний зразок почерку, що дозволяє ідентифікувати особу, що його виконала. У той же час, відсутність особистого підпису не дає можливості встановити вираження справжньої волі особи на настання відповідних правових наслідків у зв`язку з подачею відповідної заяви. Наведене вказує на те, що письмові звернення особи, які не містять підпису, можуть бути подані поза волею такої особи, а отже не мають юридичної сили.

Оскільки відзив на апеляційну скаргу не підписаний ОСОБА_3 колегія суддів доходить висновку про необхідність його повернення відповідачці без розгляду на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_14 , видане 26 жовтня 2024 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), яка була матір`ю позивача ОСОБА_1 та бабусею позивача ОСОБА_2 . Останні звернулись: ОСОБА_1 - 25 квітня 2008 року, а ОСОБА_2 - 01 листопада 2024 року, до Броварської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також із аналогічною заявою 06 травня 2008 року звернувся чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_9 . Спорідненість усіх спадкоємців із спадкодавцем підтверджена письмовими доказами, долученими до матеріалів справи.

До майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , Броварською районною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №489. За змістом витребуваної копії останньої, встановлено відсутність правовстановлюючих документів на вказане ними у заявах спадкове майно: будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 та земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Семиполківський» КВ №0212224.

Також встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30 квітня 2024 року за №2-1620, посвідченого нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Куценко Є.О.

Право власності на земельну ділянку під будинком площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:029:0056 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 10 жовтня 2024 року на підставі рішення Калитянської селищної ради серії номер 284-90-VIII, виданого 20 червня 2024 року.

Зі змісту вищевказаного договору дарування від 30 квітня 2024 року за №2-1620 вбачається, що він укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_3 . При цьому зазначено, що предмет договору належить дарувальнику ОСОБА_3 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого Єлістратовою С.В., приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області 16 березня 2024 року зареєстрованого в реєстрі за №423.

Також встановлено, що листом нотаріуса Другої Броварської державної нотаріальної контори від 01 листопада 2024 року позивачам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на будинок, з посиланням на те, що вказане майно зареєстроване за іншою особою та у зв`язку із відсутністю у позивачів правовстановлюючих документів.

Листом нотаріуса Другої Броварської державної нотаріальної контори від 08 листопада 2024 року позивачам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельну ділянку (пай), з аналогічним посиланням.

Звертаючись із вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивачі вважали себе власниками спірного майна, що набуто ними в порядку спадкування, однак, не оформлено від незалежних від них причин, у тому числі й, незаконних, на їх думку, дій спадкоємця ОСОБА_9 - всупереч тому, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку - є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивачі не довели відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та не підтвердили своє право власності на спірне майно. Докази, надані ними та обґрунтування набуття позивачами майна у порядку спадкування - підлягали б вивченню та врахуванню у разі їх звернення до суду із відповідними вимогами - щодо визнання права власності у порядку спадкування за законом - ще на стадії відкритої спадкової справи та відсутності визначеного у законному порядку власника майна. Інші посилання позивачів на незаконність проведеної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірне майно - мають характер припущень та не підтверджуються зібраними та наданими суду доказами, вивченими у судовому засіданні.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва.

За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами ст. 1258 ЦК України спадкування за законом здійснюється почергово.

У першу чергу спадкування за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України входять діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України).

Встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 у встановлені законом строки звернулися: позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_9 , які є спадкоємцями першої черги спадкування.

Як зазначено в ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

На час смерті ОСОБА_5 відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулювалися нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»

Реєстрацію прав власності згідно п. 1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року №6/5 здійснювали комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації.

За даними спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 , державними нотаріусами у 2010, 2019 та 2023 році здійснено запити до КП КОР «Броварське МБТІ», КП КОР «Лівобережне БТІ», БТІ. Однак відповідей з цих органів про відсутність реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_5 спадкова справа не містить.

Разом з тим, з довідок Калитянської селищної ради від 24 січня 2025 року №118 та від 23 січня 2025 року №18, та погосподарських книг щодо домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що згідно з книгою №10 за 1961-1966 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 та книгою №11 за 1967-1969 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресою : АДРЕСА_1 рахувався житловий будинок з погосподарськими будівлями і спорудами, де головою домогосподарства значився ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ; згідно з книгою №11 за 1971-1973 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 , книгою №11 за 1974-1976 роки, особовий рахунок № НОМЕР_3 , книгою №11 за 1977-1979 роки, особовий рахунок № НОМЕР_4 , книгою №11 за 1980-1982 роки, особовий рахунок № НОМЕР_5 , книгою №11 за 1983-1985 роки, особовий рахунок № НОМЕР_6 , книгою №2 за 1986-1990 роки, особовий рахунок № НОМЕР_7 , книгою №9 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_8 , книгою №9 за 1996-2000 роки, особовий рахунок № НОМЕР_9 , книгою №9 за 2001-2005 роки, особовий рахунок № НОМЕР_10 , книгою №9 за 2006-2010 роки, особовий рахунок № НОМЕР_11 , книгою №9 за 2011 -2020 роки, особовий рахунок № НОМЕР_12 , книгою №9 з 2021 року дотепер, особовий рахунок № НОМЕР_13 , за адресою: АДРЕСА_1 рахується житловий будинок з погосподарськими будівлями і спорудами, де головою домогосподарства значиться ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже спірний житловий будинок на момент смерті належав ОСОБА_5 як голові домогосподарства та входив до спадкової маси і підлягав спадкуванню на загальних підставах.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

При цьому, у відповідності до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна.

Тобто, оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців померлого.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України від 23 березня 2013 року в справі №6-164цс12, у якій зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК України).

Згідно зі ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на абсолютність права власності власнику законом гарантовано право такого захисту, а також визначено способи та засоби захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

За обставинами цієї справи ОСОБА_9 всупереч волі позивачів (спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_5 ) у 2023 році зареєстрував за собою одноособове право власності на будинок АДРЕСА_1 .

В подальшому, будинок був неодноразово відчужений, та на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 30 квітня 2024 року державним нотаріусом Другої броварської державної нотаріальної контори Куценком Є.О., останнім власником будинку є ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання за ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Пунктами 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У відповідності до ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового відчудження, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-1цс15, яка, з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Отже, право власності на майно, яке відчужено поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74), 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 148) та інших.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спадкоємці, які прийняли спадщину у вигляді житлового будинку, який належав спадкодавцю ОСОБА_5 на праві власності, тобто, входив до складу спадщини, ще до його державної реєстрації мають право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07)).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

У цій справі відчуження спірного житлового будинку відбувалося безоплатно між членами сім`ї, що учасниками справи не заперечується. Зокрема, ОСОБА_9 відчужив будинок на користь своєї дружини ОСОБА_4 , яка відчужила його своєму сину ОСОБА_3 , а останній відчужив його на користь своєї дружини - ОСОБА_3 , що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідачки під час набуття спірного нерухомого майна у власність, з урахуванням нетривалого проміжку часу між укладенням договорів.

Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, а ОСОБА_3 не набула права власності на нього у спосіб та порядку, що визначені законом.

Встановивши, що спірний житловий будинок вибув з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поза їх волею, колегія суддів доходить висновку, що вимога про витребування спірного майна з володіння ОСОБА_3 на підставі статті 388 ЦК України, відповідає закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивачів пропорційно розміру часток кожного зі спадкоємців (по 1/3).

Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки у цій справі право власності позивачів було порушено ОСОБА_9 у зв`язку з державною реєстрацією права власності на спірний будинок у березні 2023 року, а з позовом до суду позивачі звернулися у листопаді 2024 року, трирічний строк на звернення до суду з позовом ними не пропущено та підстави для застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності відсутні.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 , останній на час смерті, окрім іншого, як члену КСП «Семиполківський» належало право на земельну частку (пай) на території Семиполківської сільської ради в умовних кадастрових гектарах 3,13 га.

У статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку.

Згідно з підпунктом 4.16 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 22 лютого 2012 року за №282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Звертаючись до суду з позовом в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/3 ідеальній частці спірної земельної ділянки (паю) позивачі не довели належними та допустимими доказами неможливість позасудового оформлення своїх спадкових прав на це майно.

Крім того, за загальним правилом у справах про визнання права власності на майно в порядку спадкування відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину.

Попередньо встановлено, що окрім позивачів, спадщину після смерті ОСОБА_5 , прийняв її чоловік - ОСОБА_9 , який на рівні з позивачами має спадкові права на спірну земельну ділянку (пай). Однак, ОСОБА_9 не є відповідачем у цій справі.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Оскільки позов в частині вимог про визнання за позивачами права власності по 1/3 ідеальній частці спірної земельної ділянки (паю) пред`явлено до неналежних відповідачів та до участі у справі позивачами не залучено ОСОБА_9 , а також позивачами не доведено, що у них існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов та апеляційна скарга підлягають задоволенню частково, слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн, а всього по 3 028,00 грн. кожному.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги позивачами надано суду копії Договорів про надання правової допомоги №01/11/2024 від 01 листопада 2024 року, укладених з адвокаткою Горовою О.В.

У Протоколі (Акті) виконаних робіт адвокат і клієнт погодили виконання та прийняття робіт (послуг) у справі №361/11274/24 на загальну суму 64 000,00 грн, з яких:

консультація клієнтів, ознайомлення з матеріалами наданими клієнтами, підготовка плану дій захисту - 4 год. - 8 000,00 грн;

підбір судової практики у спірних правовідносинах, складання та подання позовної заяви - 8 год. - 16 000,00 грн;

складання та подання заяви про забезпечення позову - 2 год. - 4 000,00 грн;

складання та подання запитів - 4 год - 8 000,00 грн;

складання та подання відповіді на відзив на позовну заяву - 2 год. - 4 000,00 грн;

складання та подання клопотання про долучення до матеріалів справи відповідей на адвокатські запити з відповідними додатками - 4 год - 8 000,00 грн;

складання та подання письмових пояснень по суті спору - 2 год - 4 000,00 грн;

складання та подання письмових пояснень на заяву представника позивача про застосування позовної заяви - 2 год - 4 000,00 грн;

участь у судових засіданнях 14 лютого, 15 березня, 03 та 15 квітня 2025 року - по 1 год. - 8 000,00 грн.

Адвокатка та позивачі погодили, що гонорар сплачує ОСОБА_1.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1. довів достатніми, належними та допустимими доказами надання адвокатом послуг правничої допомоги на суму 64 000,00 грн.

За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачі в ході розгляду справи заперечували проти стягнення з них витрат на правничу допомогу вважаючи їх завищеними.

Проаналізувавши надані ОСОБА_1 докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), виходячи з обсягів та складності справи та виконаної адвокатом роботи, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, колегія суддів вважає, що витрати на складання та подання запитів слід зменшити до 2 000,00 грн, а витрати на складання та подання клопотання про долучення доказів - до 1 000,00 грн.

Також апеляційний суд критично оцінює розмір витрат позивача на представництво його інтересів адвокатом у судових засіданнях у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного, час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. Зазначені висновки Верховного Суду є сталими та ґрунтуються на аналізі складових часу, необхідного для належного здійснення адвокатом представництва інтересів клієнта.

Апеляційний суд, з урахуванням заперечень відповідачів, тривалості судових засідань та їх очікування, вважає необхідним зменшити розмір заявлених ОСОБА_1 вимог про відшкодування витрат за участь у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції до 4 000,00 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу пропорційного відшкодування понесених стороною у справі судових витрат до розміру задоволених позовних вимог, апеляційний суд вважає, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи та розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подану представницею - адвокаткою Горовою Оленою Володимирівною - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Калитянської селищної ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська державна нотаріальна контора, нотаріус Другої Броварської державної нотаріальної контори Куценко Євгеній Олександрович про визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації - задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_15 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_16 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) 1/3 частину будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_15 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_17 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) 1/3 частину будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_15 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_16 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн, а всього 3 028 (три тисячі двадцять вісім гривень) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_15 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_17 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн, а всього 3 028 (три тисячі двадцять вісім гривень) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_15 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_16 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова