справа № 761/5730/18 головуючий у суді І інстанції Макаренко І.О.
провадження № 22-ц/824/7591/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Туркофі» про виплату компенсації за порушення авторських прав,

В С Т А Н О В И В:

у лютому 2018 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Туркофі» про виплату компенсації за порушення авторських прав, в якому просив суд:

стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію за порушення авторських прав у розмірі 148 920,00 грн та моральної шкоди у розмірі 37 230,00 грн;

стягнути з ТОВ «Туркофі» на свою користь грошову компенсацію за порушення авторських прав у розмірі 372 300,00 грн та моральну шкоду у розмірі 37230,00 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем ОСОБА_1 під час здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця, за місцем здійснення такої діяльності, а саме біля кіоску з приготування та продажу кави, за адресою АДРЕСА_1 , з метою реклами було використано фотографічний твір позивача, а саме фотозображення чоловіка арабського походження на рекламному стенді та на поліграфічній продукції - купонах на додаткову безкоштовну каву при купівлі напоїв у відповідача ОСОБА_1 .

Крім того, відповідачем ТОВ «Туркофі» в мережі Інтернет, на веб-сайті та сторінках соціальних мереж відповідача ТОВ «Туркофі» також було використано фотографічний твір позивача, а саме фотозображення чоловіка арабського походження.

Зазначений фотографічний твір був створений позивачем в результаті його творчої праці. Усі авторські права на фотографію належать позивачу і він не надавав жодних дозволів на використання та/ чи переробку фотографії відповідачам. Крім того, без його згоди фотографія була перероблена, шляхом зміни фону, додавання сторонніх елементів, графічних та словесно-текстових, а також кадрована та з неї був видалений ідентифікаційний напис автора «ІНФОРМАЦІЯ_7». Тому позивач просить захистити його авторські права шляхом стягнення з відповідачів компенсації за кожне порушення авторського права.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Туркофі» на користь ОСОБА_2 суму компенсації в розмірі 258 900,00 грн за порушення авторського права. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму компенсації в розмірі 103 560,00 грн за порушення авторського права. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Туркофі» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 883 грн 50 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 035 грн 60 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 03 лютого 2025 року подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог до апелянта та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Зазначив, що про розгляд справи у суді першої інстанції не був повідомлений належним чином, у зв`язку з чим не міг заперечити проти доводів позивача в частині заявлених до нього вимог.

З позиції апелянта, позовна заява не містить жодних доказів на підтвердження порушення ОСОБА_1 авторських прав позивача, а ґрунтується виключно на припущеннях. Усі надані позивачем докази стосуються діяльності і порушення саме відповідачем ТОВ «Туркофі» авторських прав позивача.

«Фотографічне зображення», про яке зазначає позивач станом на 2018 рік перебувало у вільному доступі в мережі Інтернет.

Більш того, перед зверненням до суду позивач не звертався до ОСОБА_1 з вимогами/ попередженнями щодо авторських прав.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Туркофі» про виплату компенсації за порушення авторських прав, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

30 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Коврига М.М. подав відзив на апеляційну скаргу, у якій заперечив проти доводів апеляційної скарги вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Коврига Микола Миколайович заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач створив фотографічний твір з зображенням чоловіка арабського походження, який входить у збірку фотографій «ІНФОРМАЦІЯ_6». Даний факт підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 від 19.08.2017 та написом «ІНФОРМАЦІЯ_7» на фотографії при опублікуванні та відтворенні її Позивачем в мережі «Інтернет» на веб-сайтах за наступними електронними адресами: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Між позивачем ОСОБА_3 та відповідачами не укладались авторські договори, щодо передачі прав на фотографічний твір з зображенням чоловіка арабського походження.

Як встановив суд першої інтанції, відповідач ТОВ «Туркофі» вчинив порушення авторського права, а саме використання фотографічного зображення чоловіка арабського походження, шляхом публікації даного фотографічного твору на власних інтернет ресурсах, зокрема на власному веб-сайті за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 і на сторінках соціальних мереж Facebook та Instagram, за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_8, які також містять посилання на веб-сайт ІНФОРМАЦІЯ_9, який належить відповідачу ТОВ «Туркофі», що підтверджується довідкою департаменту «Центру компетенції» (Центр компетенції «УЦПНА») Консорціума «Український центр підтримки номерів і адрес» №86/2017-ДР-ЦК.

Кожен факт публікації та розміщення фотографічного твору на веб-ресурсах ТОВ «Туркофі» супроводжувався переробкою даного фотографічного твору шляхом зміни форми та фону зображення, додавання різних графічних елементів, в тому числі паперово/пластикового стакану, зображення верблюда, та словесно-текстових зазначень « ІНФОРМАЦІЯ_5 », розміщення на фотографічному творі торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_10», яка належить відповідачу ТОВ «Туркофі» згідно свідоцтва № НОМЕР_2 , що в розумінні ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» є окремими порушеннями п. 6 ч. 3 ст. 15 цього Закону по кожному випадку публікації та розміщення фотографічного твору на веб-ресурсах ТОВ «Туркофі».

Вирішуючи спір по суті позовних вимог у оскаржуваній частині, місцевий суд встановив доведеним, що при рекламуванні власних послуг відповідачем ОСОБА_1 було використано фотографічний твір з зображенням чоловіка арабського походження та здійснена переробка вказаного фотографічного твору, а тому суд дійшов висновку про порушення відповідачем ОСОБА_1 авторських прав позивача, що є підставою для стягнення на користь позивача ОСОБА_2 з ОСОБА_1 компенсації за використаний та розповсюджений без згоди позивача створений ним фотографічний твір у розмірі 103 560 грн. 00 коп., яка розраховується наступним чином: 2 589 (прожитковий мінімум для працездатних осіб) х 10 (мінімальний розмір компенсації згідно ст. 52 Закону) х 4 (кількість порушених прав) = 103 560 грн. 00 коп.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду у оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) автор - це фізична особа яка своєю творчою працею створила твір; твір образотворчого мистецтва - скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі сценічного) дизайну тощо; розповсюдження об`єктів авторського права і (або) суміжних прав - будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення цих об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором.

Пункт 10 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до об`єктів авторських прав відносить фотографічні твори, зокрема твори, виконані способами, подібними до фотографії, до об`єктів авторського права.

За змістом статей 435, 440, 441, 443 ЦК України, статей 7, 15, 31 - 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку (за договором, який відповідає визначеним законом вимогам). Використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право (за винятком випадків, вичерпний перелік яких встановлено законом).

Використання твору без дозволу суб`єкта авторського права є порушенням авторського права, передбаченим пунктом «а» статті 50 Закону, за яке пунктом «г» частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено відповідальність винної особи у вигляді сплати компенсації в розмірі від 10 до 50 000 мінімальних заробітних плат.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Зважаючи на приписи ЦПК України щодо обов`язку доказування і подання доказів, під час вирішення питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке: 1) позивач повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, факт використання об`єктів цих прав відповідачем, а в разі заявлення вимог про відшкодування шкоди - розмір шкоди і причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями відповідача. Якщо права автора засвідчено свідоцтвом, виданим в установленому порядку уповноваженим органом, власник майнових прав інтелектуальної власності на твір, які було передано на зазначений у свідоцтві твір, звільняється від доведення належності йому відповідних прав. У таких випадках обов`язок доведення належності цих прав іншій особі, ніж та, що зазначена у свідоцтві, покладається на відповідача; 2) відповідач має довести додержання ним вимог ЦК України і Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використанні ним твору та/або об`єкта суміжних прав. В іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/ або суміжних прав і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного у заподіянні шкоди (статті 614, 1166 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , позивач посилався на те, що останнім під час здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця, за місцем здійснення такої діяльності, а саме біля кіоску з приготування та продажу кави, за адресою АДРЕСА_1 , з метою реклами було використано фотографічний твір позивача, а саме фотозображення чоловіка арабського походження на рекламному стенді та на поліграфічній продукції - купонах на додаткову безкоштовну каву при купівлі напоїв у відповідача ОСОБА_1 .

На підтвердження вказаного позивач надав суду виписку з ЄДР про реєстрацію ОСОБА_1 як ФОП, фотозображення купона, а також фотографію кіоска біля якого розміщено стенд з фотозображенням чоловіка арабського походження. Разом з тим, вказані докази у своїй сукупності та взаємозв`язку не є достатніми для обгрунтованого припущення про те, що вказаний кіоск та стенд з фотозображенням чоловіка арабського походження належить саме ОСОБА_1 , був розміщений саме ним і використовувався останнім.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог до ОСОБА_1 , зокрема, не доведено як факт використання останнім об`єкта авторського права цим відповідачем так і належності останньому кіоска за адресою АДРЕСА_1 і, що кіоск на фотографії знаходиться за цією адресою. Крім того, згідно загально доступної інформації, що міститься у мережі інтернет, за адресою АДРЕСА_1 на той час мав реєстрацію не лише ФОП ОСОБА_1 .

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині, оскільки позовні вимоги до ОСОБА_1 недоведені належними та достатніми доказами.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України №2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).

З матеріалів справи встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами, а також повістки про виклик ОСОБА_1 в судове засідання суд направив за адресою реєстрації, рекомендоване поштове повідомлення повернулося на адресу суду з відміткою про особисте вручення 11 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 128), що вважається належним повідомленням учасника справи про дату час та місце розгляду справи у розумінні ч. 8 ст. 128 та ч. 6 ст. 272 ЦПК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги частині порушення норм процесуального права щодо неналежного повідомлення про розгляд справи колегія суддів відхиляє.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в оскаржуваній частині не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 на користь апелянта належить стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 553,40 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виплату компенсації за порушення авторських прав - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виплату компенсації за порушення авторських прав.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 553 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят три гривні) 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова