Єдиний унікальний номер №333/9137/24
Номер провадження № 2/333/814/25
Іменем України
10 жовтня 2025 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Піха Ю.Р., за участю секретарки судового засідання Пузанової А.В., розглянувши у судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого за час шлюбу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя, -
встановив:
До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого за час шлюбу.
В обґрунтування уточненого позову зазначено, що 18.11.2005 між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 695. Під час шлюбу вони проживали разом у м. Запоріжжя. Спільних дітей не мають. Подружнє життя виявилось невдалим. Нажаль, так виявилось, що під час шлюбу позивач систематично піддавався психічному тиску і маніпулятивному впливу з боку своєї дружини. З часом він зрозумів, що такі дії дружини насправді мали корисливий мотив. Як наслідок, дружина повністю вижила його із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку було придбано за його особисті кошти і де вони тривалий час разом проживали. З весни 2024 року він був вимушений проживати у своїх родичів. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя № 336/4803/24 від 10.09.2024 р., шлюб між ними було розірвано.
24.02.2006 р. відбулось укладення і нотаріальне посвідчення приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. договору купівлі-продажу р/н 621, за яким гр. ОСОБА_1 , виступив в якості продавця належної йому на той час квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно п. 3 вказаного договору купівлі-продажу продаж квартири здійснено за 156000 грн. При цьому, гроші отримані ним від продажу вказаної квартири, одразу ж були спрямовані на придбання іншої квартири, в рамках укладення 25.02.2006 р., посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. договору купівлі-продажу р/н 1-351, за яким відповідач, гр. ОСОБА_2 виступила в якості покупця і (в якості формального-зареєстрованого, ТИТУЛЬНОГО власника) набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п. 2 вказаного договору купівлі-продажу придбання квартири було здійснено на 121200 грн. Зазначив, що грошова сума, отримана ним від продажу його особистої квартири (по АДРЕСА_2 ) перевищувала грошову суму на яку було придбано спірну квартиру (по АДРЕСА_1 ). Таким чином, спірна квартира (по АДРЕСА_1 ) була придбана хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а отже в силу ч. 1 ст. 57 СК України також об`єктивно має юридичний (правовий) статус його особистої приватної власності. В даному випадку, його право власності виникло на підставі юридичного факту та безпосередньо з акту цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України). Просить визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2024 накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житлова площа 30,1 кв.м. власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 .
30.06.2025 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що 18.11.2005 вона зареєструвала свій шлюб з ОСОБА_1 . Під час шлюбу, вони проживали разом у місті Запоріжжя, спільних дітей не мають. Зрештою подружнє життя не задалось, її чоловік проявив себе як неврівноважена людина, розпускав руки, пиячив, був дуже агресивним у стані алкогольного сп`яніння. Постійно вчиняв скандали. Як вони стали жити окремо, ОСОБА_1 постійно обмовляв її перед їхніми друзями та родичами, висловлювався про неї негативно. Рішенням суду у справі № 336/4803/24 від 10.09.2024 року їх шлюб було розірвано.
У шлюбі за спільні кошти ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.02.2006 року, посвідчений Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою, за яким ОСОБА_2 є покупцем, і саме вона набула права власності на квартиру. Вказала, що дана спірна квартира придбана саме за спільні кошти подружжя, а не виключно за кошти ОСОБА_1 .
Факт покупки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , саме за спільні кошти підтверджується наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_1 від 25.02.2006 року, наданою ним нотаріусу при оформленні купівлі продажу, спірної квартири, наступного змісту: «Я ОСОБА_1 , даю згоду на купівлю моєю дружиною ОСОБА_2 , за наші спільні кошти квартири АДРЕСА_3 за ціну та на умовах мені відомих, та на оформленая цього договору на її ім`я. Вказала, що вона працювала, мала власний дохід та отримувача пенсію. Її матеріальне становище, а також допомога доньки, яка отримувача значні доходи від своєї підприємницької діяльності, дали їй можливість приймати участь матеріально в купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних долях зі своїм чоловікові та її наступному ремонті. Згідно Технічного паспорту- від 27.05.2025 року пропонує поділити квартиру між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином -кімнату площею 14,9 кв. метрів визнати приватною власністю ОСОБА_2 , кімнату площею 11,2 кв. метри визнати приватною власністю ОСОБА_1 , інші приміщення залишити у спільному користуванні. Так як ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи, вона потребує спеціальних умов та знаходження біля неї соціального працівника, просить суд передати їй кімнату більшою площею.
18.08.2025 ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого за час шлюбу та надано справі №333/9137/24 номер провадження 2/333/814/25.
В судове засідання 10.10.2025 р. позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату та час судового розгляду справи повідомлявся належним чином, його уповноважений представник адвокат Юрасов А.В. позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених в уточненій позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 10.10.2025 р. не з`явилась, про дату та час судового розгляду справи повідомлялась належним чином, її уповноважений представник адвокат Крючкова О.В. у задоволенні первісного позову просила відмовити, а вимоги за зустрічним позовом просила задовольнити у повному обсязі.
Представники третьої особи: районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, в судове засідання 10.10.2025 р. не з`явилися, своєчасно та належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомили.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню,а в задоволенні зустрічного позову належить відмовити, виходячи з наступного.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі,розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Вимоги ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі,речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18.11.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували свій шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 18.11.2005 Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.
10.09.2024 рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Таким чином, на момент державної реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (18.11.2005 р.), позивач ОСОБА_1 вже був одноосібним власником вищеозначеної квартири, яка згідно ч. 1 ст. 57 СК України, мала юридичний (правовий) статус його особистої приватної власності.
24.02.2006 р., відбулось укладення і нотаріальне посвідчення (приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І.) Договору купівлі-продажу р/н 621, за яким ОСОБА_1 , виступив в якості продавця (належної йому на той час) квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно п. 3 вказаного Договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено продавцем за 156 000,00 грн.
Матеріали справи, оцінені судом у сукупності та за внутрішнім переконанням підтверджують аргументи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про те, що гроші отримані ним від продажу вказаної квартири, на наступний день були спрямовані на придбання іншої квартири, в рамках укладення Договору купівлі-продажу р/н 1-351 від 25.02.2006 р., посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С., за яким відповідач, ОСОБА_2 виступила в якості покупця і (в якості формального-зареєстрованого, «титульного власника») набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п. 2 вказаного Договору купівлі-продажур/н 1-351 від 25.02.2006 р., придбання квартири було здійснено за 121 200,00 грн.
Грошова сума, отримана ОСОБА_1 від продажу його особистої квартири (по АДРЕСА_2 ) перевищувала грошову суму на яку в наступний день було придбано спірну квартиру (по АДРЕСА_1 ).
Сторонами не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, наявності у них інших грошових коштів, які б на час придбання спірної квартири дозволили б придбавати дороговартісне житло (квартиру).
Таким чином, спірна квартира (по АДРЕСА_1 ) була придбана хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто, а отже в силу ч. 1 ст. 57 СК України також об`єктивно має юридичний (правовий) статус його особистої приватної власності. В даному випадку, право власності ОСОБА_1 виникло на підставі юридичного факту та безпосередньо з акту цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України). А відповідачка ОСОБА_2 виступила лише в якості формального-зареєстрованого, «титульного власника».
25.02.2006 р., прийняте сторонами у нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори рішення здійснити юридичне оформлення квартири (по АДРЕСА_1 ) на ім`я ОСОБА_2 як «титульного власника» не суперечило вимогам закону.
Однак, при вирішенні спору про належність придбаного під час шлюбу майна тій чи іншій стороні, вирішальне значення має з`ясування реального джерела, часу та способу придбання такого майна.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 належить квартира за адресою: АДРЕСА_4 з 28.11.2005.
Згідно довідки ГУ ПФУ в Запорізькій області від 31.03.2025 ОСОБА_2 отримала пенсію за період з січня 2005 по грудень 2006 в сумі 7089,03 грн.
З огляду на це, аргументи відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Крючковой О.В., про те, що спірна квартира має статус спільної сумісної власності подружжя (у тому числі через наявність в матеріалах нотаріальної справи заяви р/н 1-350 від 25.02.2006 р.) судом оцінені у сукупності з іншими матеріалами справи за внутрішнім переконанням та відхиляються.
Так, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. І спільна сумісна і спільна часткова власність може бути припинена за рішенням суду (ст.ст. 365, 372 ЦК України).
За загальним правилом, згідно ст.ст. 60-61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Аналогічне положення містить і норма ст. 368 ЦК України.
Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положенням ст. 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена (ч. 2 ст. 70 СК України).
Аналогічне положення містять норми ст.ст. 370, 372 ЦК України.
Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
З огляду на викладене, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. А тому, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч. 1 ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу. Відповідно, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України).
Отже, за договором довічного утримання право власності у набувача виникає з моменту нотаріального посвідчення договору чи з дня державної реєстрації, якщо передається нерухоме майно.
Матеріали даної справи підтверджують, що кошти на придбання спірної квартири належали особисто позивачу ОСОБА_1 , як такі що він отримав від продажу власної (особистої) квартири, яка була ним набута у 2002 р., ще до реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 , тобто були його особистою приватною власністю.
Отже і спірна квартира, в силу відповідного юридичного факту та вимог закону є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1 .
Згідно ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Цивільне законодавство містить та відповідно розмежовує юридичні поняття «майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя» (ст.ст. 60-61, 70-71 СК України) та «майно, набуте за час шлюбу» (ст. 57 СК України).
Поняття «майно, набуте за час шлюбу» я більш ширшим. Адже до категорії «майна, набутого за час шлюбу» може бути віднесено як «майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя» так і «майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка».
Поточний юридичний статус спірної квартири має подвійну правову природу. З одного боку, вона (квартира) є нерухомим майном «набутим за час шлюбу», з іншого боку вона є «особистою приватною власністю» позивача ОСОБА_1 , оскільки у відповідності до ст. 57 СК України спірна квартира набута за кошти, які належали йому особисто. В даному випадку, право особистої приватної власності позивача ОСОБА_1 на квартиру виникло безпосередньо з акту цивільного законодавства (ст. 57 СК України), але є оспореним (не визнаним) з боку відповідачки ОСОБА_2 , що є підставою для захисту цього права судом у порядок і спосіб визначені діючими ЦК та ЦПК України.
Системний аналіз цивільного (сімейного) законодавства та релевантної судової практики також дає змогу дійти висновку, що право «титульного власника» носить перш за все формальну природу і не є остаточним.
Учасники цивільного обороту, а також суд при вирішенні подальшої долі спірного майна не зв`язані обставиною державної реєстрації права власності на спірну нерухомість на ім`я «титульного власника», натомість спектр застосовуваних способів захисту права є досить широким (припинення спільної власності, збільшення або зменшення частки майна, визнання права власності тощо).
В свою чергу, суд вирішуючи цивільно-правовий спір щодо права власності на майно, повинен з`ясовувати джерело і час придбання спірного майна, далі остаточно визначити правовий статус спірного майна (це спільна або особиста приватна власність), а в результаті застосувати один із способів захисту права (наприклад шляхом визнання права).
Згідно із ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно із ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, судовий захист цивільного права та інтересу.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 р. у справі № 567/3/22 акцентується увага щодо способів захисту, а також заборони суперечливої поведінки, і оцінки, коли потрібно враховувати добру совість, і що вона собою являє. Зокрема, в постанові зроблено висновок, що оскільки норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою, і добра совість підлягає застосуванню за належного способу захисту.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно із ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання або припинення права,припинення дії, яка порушує право, зміна правовідношення, встановлення юридично значущих фактів тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Із урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту порушеного і одночасно оспореного (не визнаного) права, буде визнання судом за позивачем ОСОБА_1 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Нормою ч. 2 ст. 193 ЦПК України наведено процесуальну формулу, відповідно до якої задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову і навпаки. А отже, аргументація (предмет, підстава), доказова база, за матеріалами первісного та зустрічного позовів носять антагонічний, взаємовиключний характер.
З підстав зазначених вище, суд відмовляє в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя.
У справі «Руїз Торіха проти Іспанії», Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд ґрунтується на висновках, що зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2024 накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житлова площа 30,1 кв.м. власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно ст.264 ЦПК України, суд при ухваленні рішення вирішує питання щодо підстав скасування заходів забезпечення позову.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою та відмовлено у задоволенні зустрічної позовної заяви, з відповідача за первісною позовною заявою на користь позивача за первісною позовною заявою підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 5859,00 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 128, 131, 141, 223, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15-16, 316, 328, 334, 355, 365, 368, 370, 372, 386, 392, 748 ЦК України, ст.ст. 57, 60-61, 70-71 СК України, суд
Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого за час шлюбу задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 право власності на квартиру АДРЕСА_3 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5859,00 грн. (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень).
Скасувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2024 та зняти арешт з квартири АДРЕСА_3 .
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 16.10.2025 р.

Суддя: Ю.Р.Піх