Справа № 175/3549/25
Провадження № 2/175/897/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"09" жовтня 2025 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Яшиної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому судовому засіданні в с-щі Слобожанське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Краматорське трамвайно-тролейбусне управління» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Позов мотивує тим, що 29.03.2024 року о 12 годині 35 хвилин, в Донецькій області, м. Краматорську, перехрестя вул. Паркова та бр Машинобудівників, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом Kia Sephia, н/з НОМЕР_1 , по сухому асфальтному покриттю б-ру Машинобудівників з боку вулиці Південна в напрямку (вулиці) пр-ту Миру, виконуючи маневр повороту ліворуч на вул. Паркова, не надав перевагу в русі транспортному засобу Skoda Octavia, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по б-ру Машинобудівників прямо. В наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Зазначає, що в результаті ДТП було пошкоджено також тролейбус марки Дніпро Т-203 №0225, який знаходиться на балансі КП «КТТУ», внаслідок чого підприємству було заподіяно майнову шкоду.

Постановою Дніпропетровського районного суд Дніпропетровської області від 24.06.2024 року по справі № 175/7500/24, ОСОБА_1 взнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь 76 409, 69 грн у відшкодування шкоди, витрати на проведення експертизи та витрати зі сплати судового збору.

Представник відповідача адвокат Кіреєв В.В. подав до суду відзив, в якому заперечує проти позовних вимог, зазначає, що постанова суду не містить жодних відомостей щодо факту завдання 29.03.2024 року механічних пошкоджень тролейбусу марки Дніпро Т-203 № 0225 та щодо безпосереднього причинного зв`язку між діями ОСОБА_1 та завданням механічних пошкоджень тролейбусу марки Дніпро Т-203 № 0225, також вважає, що оскільки відповідач є особою, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, тому власник даного транспортного засобу повинен був звернутися до МТСБУ для отримання відшкодування шкоди, а тому є неналежним відповідачем, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача адвокат Харитонова М.І. подала до суду відповідь на відзив, в якому заперечує проти відзиву, зазначає, що між діями відповідача і заподіяною шкодою підприємству є безпосередній причинний зв`язок та є його вина, що підтверджується постановою протоколом про адміністративне правопорушення, також вказує, що оскільки відповідачем не укладався договір обов`язкового страхування, ним не сплачувались страхові внески, він не відноситься до окремих категорій громадян, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України відповідно до п.13.1 ст.13 Закону№ 1961-IV, тому він і не має право розраховувати на відшкодування спричиненою ним шкоди за рахунок страхувальника (МТСБУ), тому просить задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав судові заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав судові заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечив проти позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи і надані суду докази, суд встановив наступне.

Постановою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.06.2024 року по справі № 175/7500/24 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього накладено штраф у розмірі 850 грн, як вбачається з Постанови, 29.03.2024 року о 12 годині 35 хвилин, в Донецькій області, м. Краматорську, перехрестя вул. Паркова та б-р Машинобудівників, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом Kia Sephia, н/з НОМЕР_1 , по сухому асфальтному покриттю б-ру Машинобудівників з боку вулиці Південна в напрямку (вулиці) пр-ту Миру, виконуючи маневр повороту ліворуч на вул. Паркова, не надав перевагу в русі транспортному засобу Skoda Octavia, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по б-ру Машинобудівників прямо. В наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Водій ОСОБА_1 , порушив п.16.1 Правил дорожнього руху України за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Як вказує позивач, на дату скоєння цієї пригоди водій, ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, доказів наявності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів матеріали справи не містять.

Згідно довідки від 05.06.2024 року №37-13/115, КП «Краматорське трамвайно-тролейбусне управління» повідомляє, що на його балансі обліковується тролейбус інв.№050225.

Відповідно до звіту №58/24 експертного автотоварознавчого дослідження від 06.04.2024 року, вартість ремонтно-відновних робіт тролейбуса марки: Дніпро Т-203 рег№0225 складає: 76 409, 69 грн.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі ст.ст. 979, 980 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-17цс18) зроблено правовий висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він сплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд, бере до уваги, що при вирішенні спірних прав та обов`язків слід застосувати саме наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, оскільки дія цієї постанови спрямована на приведення судової практики у подібних правовідносинах до її однаковості та єдності цілому.

Отже, спершу потерпілий повинен заявити вимоги саме до Страховика про стягнення страхового відшкодування і лише, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт страхової виплати, тоді у нього виникає право звернутися з позовом до безпосереднього завдавача шкоди.

Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За умови ч.1 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Положеннями ч.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно пункту 39.1 статті 39 ст. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам.

У відповідності до підпункту а) п. 41.1. статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія (винуватця дорожньо-транспортної пригоди) на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, і в матеріалах справи відсутні докази, що сам водій належить до пільгової категорії осіб, визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Таким чином, за встановлених обставин, виходячи з наведених вище норм закону, відповідач, як особа що завдала шкоду, має її відшкодувати лише за умови, що в МТСБУ не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування.

В даному випадку за відсутності договору обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів власника автомобіля Kia Sephia, н/з НОМЕР_1 , з певною страховою компанією згідно з нормами Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому, покладається на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року по справі № 201/17793/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 роз`яснено, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

За відсутності доказів звернення позивача до МТСБУ встановити обсяг відповідальності відповідача неможливо.

Таким чином, відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

При цьому, суд враховує, що позивач не залучив до участі у справі страхову компанію страховика (МТСБУ), не надав доказів, які б свідчили про звернення до страховика (МТСБУ) з заявою про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, доказів неможливості такого відшкодування в повному обсязі або в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, доказів відшкодування, якщо таке відбулося, та з огляду на вказане вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову щодо стягнення матеріальної шкоди, внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у повному обсязі.

З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку про те, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, а у випадку його відсутності МТСБУ.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі №711/3591/21).

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі №200/7595/18.

Таким чином, з урахуванням відсутності на момент скоєння ДТП страхового полісу, суд приходить до висновку, що позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, у зв`язку з чим у задоволенні позову до ОСОБА_1 слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем..

Керуючись ст.ст.9-13, 76-83, 95, 128-131, 133, 141, 200, 211, 223, 263-265, 268, 272-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Краматорське трамвайно-тролейбусне управління» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Білоусова