Справа № 194/521/25
Номер провадження № 2/194/517/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.

за участю секретаря судового засідання Коркіної Т.С.

представника відповідача Голіциної Г.Д

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Мерцалова Максима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Мерцалов М.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач з відповідачем перебували у шлюбі з 07 вересня 2013року, який був розірваний рішенням суду від 20.10.2024 року. В період перебування в офіційному шлюбі ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , та два автомобілі:BMW X3, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску,ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 ; мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198, 2015 року випуску, номер НОМЕР_3 . Відповідач не бажає поділити спільне майно в позасудовому порядку, у зв`язку з чим вона просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя припинити право, ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на автомобіль BMW ХЗ, д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль BMW Х3, д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 .В порядку поділу спільного майна подружжя припинити право, ОСОБА_1 у спільній сумісній власності на мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198, 2015 року випуску, номер НОМЕР_3 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на мікроавтобус FORDTRANSIT CUSTOM 2198, 2015року випуску, номер НОМЕР_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає частково. Зазначає, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем право власності на 1/4 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , необґрунтовані та не відповідають вимогам Закону, у зв`язку з тим, що 1/2 частка вказаної квартири придбана ним 24 червня 2020 року внаслідок приватизації даної частки квартири, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і є його особистою приватною власністю. Тобто, у відповідача відсутні правові підстави на 1/4 частку вказаного житлового будинку, оскільки він не є об`єктом права спільної сумісної власності, в цій частині позовні вимоги він не визнає в повному обсязі. Щодо 4 вимог про поділ двох автомобілів, то вважає, що позовні вимоги в частині припинення його права на автомобіль BMW X3 державний номерний знак НОМЕР_1 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 та позовні вимоги припинити право ОСОБА_1 в спільній сумісній власності на мікроавтобус FORD TRANSITCUSTOM 2198 2015 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 є надлишковими. Оскільки, унаслідок визнання права приватної власності ОСОБА_1 на автомобіль BMW X3 державний номерний знак НОМЕР_1 право нашої спільної сумісної власності на цей автомобіль припиняється. А унаслідок визнання за ним права приватної власності на мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198 право нашої спільної сумісної власності на мікроавтобус також припиняється. Визнання права власності одного із подружжя на один із двох автомобілів придбаних у шлюбі, компенсується іншому із подружжя визнанням права власності на другий автомобіль. Тому, визнає позовні вимоги частково, не заперечує щодо визнання за позивачкою права приватної власності на автомобіль BMW Х3 д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, та визнання за ним права приватної власності на мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198 2015 року випуску, які фактично на час розірвання шлюбу вже були поділені між ними.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, але в матеріалах справи є письмова заява представника позивача, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу без їх участі, не заперечував проти винесення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належними чином.

Представник відповідача в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги частково, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. В судових дебатах просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Суд, заслухавши представника відповідача, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до такого висновку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2013 року, актовий запис №119, який був розірваний рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2024 року у справі №194/1694/24, яке набрало законної сили, що підтверджується копією свідоцтва від 11.09.2024 року про шлюб та копією рішення.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , ОСОБА_3 , власник автомобіля марки BMW Х3, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , дата реєстрації 19.05.2023 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , ОСОБА_2 , власник автомобіля марки FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак НОМЕР_8 , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_5 , дата реєстрації 09.12.2020 року, що також підтверджується довідкою виданою ТСЦ МВС №1242 б/н.

Згідно інформації сформованої за допомогою «Реєстр нерухомості» №734 від 07.03.2025 року за ОСОБА_2 зареєстровано спільну часткову власність у розмірі 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності серія та номер б/н, видане 24.06.2020, Комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство».

Згідно висновку оцінювача фізичної особи підприємця ОСОБА_4 від 14.03.2025 року ринкова вартість, житлового будинку (1/2 частки), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на березень 2025 року, складає 235000,00 грн без ПДВ.

З дублікату свідоцтва про право власності на житло виданого 12 травня 2025 року керівником органу приватизації Шкут С., вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 наймачу (1/2 частка) та членам її сім`ї ОСОБА_2 піднаймачу (1/2 частка), на підставі приватизації. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 24.06.2020 р. №11207.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав №426015564 від 08.05.2025 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності серія та номер б/н, видане 24.06.2020, Комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство».

З витягу з реєстру територіальної громади №2025/006246224 від 13.05.2025 року, ОСОБА_2 з 13.02.2020 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18.

Транспортний засіб у розумінні частини 2статті 183 ЦК Україниє неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, надання одному із співвласників у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності є неможливим.

За змістом вищенаведеної норми така річ як автомобіль зберігається за одним з власників із наданням іншим грошової або іншої компенсації.

Отже, судом встановлено, що транспортні засоби були придбані під час перебування в шлюбі позивача та відповідача, тому являються спільною сумісною власністю подружжя.

Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням встановлених судом обставин, та визнаних обставин справи сторонами, суд в порядку поділу спільного майна подружжя вважає за необхідне визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , право приватної власності на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , та за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , право приватної власності на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак НОМЕР_8 , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_5 , про що просить позивач у позовній заяві, та не заперечує відповідач.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, суд зазначає, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Тож, окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Тому, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція зазначена в п.40 постанови Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Щодо вимог позивачки про визнання за нею право власності на 1/4 частку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає таке.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічна норма закріплена в статті 321 ЦК України та зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Водночас відповідно до пункту п.4 ч.1 ст.57 СК України (станом на час набуття майна) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 1311/832/12-ц зроблено правовий висновок про те, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Відтак приватизоване одним із подружжя під час шлюбу житло ставало його особистою власністю та не підлягала поділу як спільне сумісне майно.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з ОСОБА_1 , а саме 24.06.2020 року, проте придбана внаслідок приватизації даної частки квартири, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і є його особистою приватною власністю.

Враховуючи викладене вище правове регулювання, правові висновки Верховного Суду та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, які обґрунтовуються поданими сторонами доказами, суд приходить до висновку, що у даному випадку 1/4 частка квартири, про поділ якої порушено питання у справі, набута ОСОБА_2 хоч і в період шлюбу з позивачем, однак є його особистою власністю на яку не поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя, адже її отримано відповідачем шляхом приватизації, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу слід відмовити.

Суд вважає, що між сторонами є спір про право, який не врегульований в добровільному порядку, оскільки позивач заявив вимоги та від них не відмовився, а тому спір про право підлягає розгляду в судовому порядку.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 ; за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак НОМЕР_8 , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_5 .

В частині позовних вимог про припинення права власності у спільній сумісній власності ОСОБА_1 на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак НОМЕР_8 , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_5 , та ОСОБА_2 на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , відмовити.

В частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , відмовити.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки не було проведено судову товарознавчу експертизу, та не визначено вартість майна та ціну позову, тому суд вважає з урахуванням заявлених позивачем вимог, стягнути судовий збір таким чином.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач понесла судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією №5432-2049-3441-4518 від 31.03.2025 року, а тому дані витрати суд у відповідності до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача у зв`язку з задоволенням судом позовних вимог частково.

З урахуванням заявлених позивачем вимог, позивачем під час подання позову до суду не в повній мірі було сплачено судовий збір, а саме не сплачено за вимогу (за припинення права власності) та за вимогу майнового характеру (визнання права власності) у загальному розмірі 2422,40 грн, які підлягають стягненню з позивача в дохід держави.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то відповідно до змісту позовної заяви представник позивача, просив вирішити зазначене питання після ухвалення рішення по суті справи, відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, тому суд при ухваленні судового рішення по суті це питання не розглядає, у тому числі не вирішує клопотання відповідача про зменьшення витрат на правничу допомогу.

Відповідач скористався своїм правом на заперечення проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, надав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 19, 76, 77, 81, 131, 141, 247, 258, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги представника позивача адвоката Мерцалова Максима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_6 на правничу допомогуксандра Олександровича про поділ сумісного майна подружжя, - задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , право приватної власності на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 .

В порядку поділу майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , право приватної власності на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак НОМЕР_8 , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_5 .

В частині позовних вимог про припинення права власності у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак НОМЕР_8 , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_5 , відмовити.

В частині позовних вимог про припинення права власності у спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , відмовити.

В частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 2422,40грн, на р/р UA0026001 в Казначействі України (ЕАП), , отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, призначення платежу: судовий збір.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення виготовлений 14 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін