Провадження № 2-о/175/287/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"03" жовтня 2025 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Яшиної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Слобожанське цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Краматорський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою в якій просять встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В заяві зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Краматорськ Донецької області. У свідоцтві про народження батьком записаний ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_4 , однак відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 13.07.2024 року ці відомості були внесені за вказівкою органу опіки та піклування.

Зазначає, що біологічним батьком заявника є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким його мати проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Мати заявника вела аморальний спосіб життя, у зв`язку з чим рішенням виконкому Краматорської міської ради від 21.04.2004 року №179 опікуном ОСОБА_1 призначено ОСОБА_5 його бабусю, матір біологічного батька.

Рішенням Краматорського міського суду від 27.06.2006 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав. Після смерті ОСОБА_5 опікуном заявника було призначено ОСОБА_6 , рідного брата його батька.

Заявник підтримував зв`язок із ОСОБА_2 , який визнавав його своїм сином та брав участь у вихованні. 28.09.2022 року ОСОБА_2 зник безвісти за особливих обставин у районі н.п. Піски Донецької області.

Однак, оскільки ОСОБА_2 не зазначений батьком заявника при реєстрації його народження, він позбавлений можливості реалізувати свої права як син військовослужбовця, який зник безвісти за особливих обставин, а саме бути визнаним потерпілим в кримінальному провадженні щодо зникнення безвісти батька, звернутись до суду з заявами про визнання батька безвісно відсутнім або оголошення його померлим, скористатись правом на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченої п. 4 ч.3 ст. 23 Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

У зв`язку з відсутністю запису про біологічного батька у свідоцтві про народження, заявник звернувся до суду з вимогою встановити факт батьківства.

В судове засідання представник заявника подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, заяву підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.

В минулому судовому засіданні представник заявника та заявник надали пояснення відповідно до заяви, просили заяву задовільнити.

Заявник додатково суду пояснив, що ОСОБА_2 визнавав своє батьківство, але ніяких дій щодо його юридичного оформлення не робив, а він також не звертався до суду для вирішення цього питання. На даний час встановлення цього факту необхідно йому для отримання права на відстрочку від мобілізації.

Представники заінтересованих осіб: Краматорський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та ІНФОРМАЦІЯ_1 , про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, не з`явилися, заяв не подавала.

Вислухавши учасників судового провадження, показання свідка, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 30.10.1979 року, (мовою оригіналу) ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 980. Батьками записані ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області від 05 грудня 2003 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 57. Батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 липня 2024 року №0, відомості про батька записані за вказівкою методиста з охорони дитинства органу опіки та піклування Краматорського відділу освіти Донецької області ОСОБА_9 .

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 червня 2006 року по справі №2-5606/2006 ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради від 05 листопада 2014 року №557 опікуном над заявником призначено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради від 18 травня 2016 року №352, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , звільнено від повноважень піклувальника над ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Також в матеріалах справи наявні фото чоловіка з сім`єю, як зазначає представник заявника на фото ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 .

Крім того, в матеріалах справи наявний відеозапис, де чоловік говорить, що він ОСОБА_2 та зазначає, що він проходить сужбу у ЗСУ та на випадок його смерті просить виплати здійснювати його цивільній дружині ОСОБА_10 тасину ОСОБА_11 , 1998 р.н. (відео файл завантажений у підсистемі ЕС).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , пояснила суду, що проживала з ОСОБА_12 з 2015 року, з цього часу ОСОБА_13 закінчив школу та вчився в Харкові, у розмовах ОСОБА_14 представляв ОСОБА_15 сином. Вказує, що кожні вихідні або через вихідні ОСОБА_13 приїжджав до них, потім ОСОБА_2 теж приїжджав до ОСОБА_15 у Харків.

В заяві зазначено, що зазначені обставини позбавляють заявника можливості реалізувати свої права як сина військовослужбовця, який зник безвісти за особливих обставин, а саме бути визнаним потерпілим в кримінальному провадженні щодо зникнення безвісти батька, звернутись до суду з заявами про визнання батька безвісно відсутнім або оголошення його померлим, скористатись правом на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченої п. 4 ч.3 ст. 23 Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно ст. 2 ЦПК У країни, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У п.5 ч. 2 вказаної норми передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; установлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

У розділі VII Прикінцеві положення СК України законодавець не передбачив правила, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до 01 січня 2004 року, то при його оспоренні застосовуються відповідні положення КпШС (постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 161/10712/21 (провадження № 61-1153свп23)).

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15 зроблено висновок, що «оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини».

На час народження позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) Кодекс про шлюб і сім`ю України регулював зокрема особисті і майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (стаття 2 КпШС України).

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС УРСР запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Таким чином, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення батьківська є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Отже, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують такі обставини у їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Таким чином, встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі N 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі N 225/6301/15-ц.

ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти Російської Федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, , рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Поряд з цим, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі встановлення факту батьківства, і у випадку підтвердження такого іншими наявними у справі доказами, може бути визнаний підставою для задоволення позову (відмови в задоволенні позову) в залежності від висновків проведеного експертного дослідження.

Однак, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) зазначено, що «доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги».

Зокрема, частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини, зокрема, вказував, що:

«раніше розглядав справи, в яких чоловік бажав ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини. Суд неодноразово встановлював, що провадження щодо встановлення батьківства або його оспорювання стосуються «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності (див. рішення у справі «А.Л. проти Польщі» (A.L. v. Poland), заява № 28609/08, пункт 59, від 18 лютого 2014 року, з подальшими посиланнями). Суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див. рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню; проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99) (YAKUSHEV v. UKRAINE, № 15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року);

«провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності (див. рішення у справі «А.Л. проти Польщі» (A.L. v. Poland), заява № 28609/08, пункт 59, від 18 лютого 2014 року, з подальшими посиланнями). … У цій справі питання полягає не в діях держави, а в стверджуваній неналежності захисту національними судами приватного життя заявника у спорі між приватними сторонами. У справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами (див., наприклад, рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункти 98 і 99, ЄСПЛ 2012). До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення (див. рішення у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» [ВП] (Neulinger and Shuruk v. Switzerland) [GC], заява № 41615/07, пункт 135, ЄСПЛ 2010)» (M. T. v. UKRAINE, № 950/17, § 18, 23, ЄСПЛ, від 19 березня 2019 року).

Європейський суд з прав людини нещодавно вказав, що:

національні суди відмовили у задоволенні позову заявника, головним чином, тому, що він не зміг довести, що його мати та покійний стверджуваний батько коли-небудь проживали разом або що пан Ч. будь-яким способом визнавав своє батьківство. Наявність цих обставин передбачалася Кодексом про шлюб та сім`ю України 1969 року, який вважався застосовним до справи заявника відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 2006 року у зв`язку з датою народження заявника;

Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року було прийнято в той час, коли ДНК-експертизи ще не були широко розповсюдженими. Таким чином, положення статті 53 Кодексу давали можливість встановити батьківство на «соціальних» підставах. Ці положення залишалися незмінними протягом десятиліть, навіть коли вже широко використовувалися результати надійної ДНК-експертизи;

суд неодноразово зазначав, що проведення ДНК-експертизи з метою встановлення батьківства наразі є простим і дуже надійним методом, а «її доказова цінність суттєво переважає будь-які інші докази, надані сторонами для підтвердження або спростування факту близьких стосунків» (рішення у справі «Калачева проти Росії», пункт 34, «Брауер проти Німеччини», заява № 3545/04, пункт 43, від 28 травня 2009 року, та «Цветелін Пєтков проти Болгарії» заява № 2641/06, пункт 55, від 15 липня 2014 року);

зважаючи на це, суд не повинен вирішувати будь-які питання щодо достовірності результатів ДНК-експертизи, оскільки в будь-якому випадку з міркувань національних судів випливає, що, оскільки у справі заявника застосовувався Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року, фактично лише «соціальні» обставини могли вважатися відповідними доказами батьківства, як це передбачалося цим Кодексом. Питання, яке стоїть перед Судом, полягає не в тому, чи були докази у вигляді результатів ДНК-експертизи надійними або чи був пан Ч. батьком заявника, а лише чи вказував застосований підхід і результат провадження на порушення позитивних зобов`язань держави за статтею 8 Конвенції;

під час провадження на національному рівні, яке розпочалося у 2012 році, суди дотримувалися Постанови Пленуму Верховного Суду України 2006 року, яка передбачала застосування Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року до справи заявника, роблячи доказ наявності спільного проживання необхідним для визнання батьківства. На думку Суду, застосування такого підходу, подібного до підходу, який передбачає відсутність гнучких часових обмежень або наявність інших процесуальних обмежень, призвело до унеможливлення встановлення чи оскарження батьківства, зокрема за допомогою нових методів експертизи. Суд неодноразово встановлював, що такі обмеження суперечать важливості інтересів приватного життя (див. згадані рішення у справах «А.Л. проти Польщі», пункт 71, «Тавли проти Туреччини», пункт 34 та, як нещодавнього прикладу, згадане рішення у справі «Больєвіч проти Сербії», пункт 55);

хоча завдання Суду не полягає у тлумаченні національного законодавства чи висловленні точки зору щодо відповідності правового регулювання, обраного законодавчими органами держави-відповідача у певній сфері, за цих обставин Суд доходить висновку, що зазначений підхід національних судів у поєднанні з розглядом наданого їм доказу у вигляді результатів ДНК-експертизи з недостатньою ретельністю становив порушення їхніх позитивних зобов`язань за статтею 8 Конвенції щодо забезпечення права заявника на повагу до його приватного життя (MOLDOVAN v. UKRAINE, № 62020/14, § 45 - 47, 51 - 53, ЄСПЛ, від 14 березня 2024 року).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 753/23080/23 (провадження № 61-8139св25) підкреслив, що: встановлення батьківства складає «приватне життя». Позивач може мати як майновий інтерес в отриманні спадщини, так і для нього це може бути важливо з моральної точки зору, оскільки він хоче зберегти пам`ять про свого батька на все життя; встановлення батьківства, на підставі статті 53 КпШС з урахуванням «філософії» Європейського суду з прав людини, може відбуватися на підставі будь-яких доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство. Тобто як на підставі «соціальних» доказів (спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, чи спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства), так і за допомогою результатів ДНК-експертизи.

Так, сумісні фотографії та відео звернення, надані заявником, суд не може вважати доказхом, що піжтверджує факт батьківства, оскільки з них не можливо підтвердити ступінь родинного зв`язку між заявником та ОСОБА_2 та ідентифікувати особу, яка на них зображена, даний доказ не є належним в розумінні ст. 77 ЦПК України.

Обізнаність заявника щодо певних обставин особистого життя і роботи ОСОБА_2 також не є доказом обставин, які є підставою для встановлення батьківства. Докази систематичного грошового забезпечення ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , тощо суду не надані.

Будь-яких конкретних даних та фактів, які б свідчили про участь ОСОБА_2 , у вихованні і утриманні заявника та його намір і бажання визнати своє батьківство, свідок не навів.

До того ж сам заявник зазначив, що обговорювалось питання встановлення батьківства ОСОБА_2 , однак опікунство взяв на себе дядько заявника.

Будь-які інші належні докази на підтвердження спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 , а також докази, що з достовірністю підтверджують визнання особою батьківства, як того вимагає законодавство, яке діяло на час народження заявника, суду надано не було. За таких обставин, ураховуючи вищевикладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви про встановлення факту батьківства.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Оцінюючи надані заявником докази суд приходить до висновку, що такі не є належними, допустимими, достовірними та достатніми в розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України та не підтверджують факт родинних відносин заявника та ОСОБА_2 як сина та батька.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства та відмовляє у їх задоволенні.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже з огляду на результат розгляду справи, суд залишає судові витрати за позивачем

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Краматорський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо така заява подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Білоусова