Єдиний унікальний номер судової справи: 490/5900/21
Номер провадження: 22-ц/812/1686/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Шурмою Є.М.,

за участю: відповідача - ОСОБА_1 його представника адвоката Мантуленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах

адвокатом Мантуленко Оленою Володимирівною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Шолох Л.М., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Миколаївська міська рада про встановлення порядку користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У липні 2021 року ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Коренко Т.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі ордеру №142 серії 006843, виданим виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 06 березня 2007 року, вона разом з батьком - ОСОБА_1 отримали право на заселення до квартири АДРЕСА_1 , яка на теперішній час перебуває у комунальній власності міста.

Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 37,1 кв.м., у тому числі: 1-а кімната площею 15,0 кв.м., 2-а кімната - площею 22,1 кв.м., коридор площею 13,5 кв.м., ванна - площею 2,6 кв.м., вбиральня - 1,7 кв.м., кухня - 11,9 кв.м, дві лоджії площею по 23, 5 кв.м кожна, загальною площею 71, 8 кв.м.

Після заселення в квартиру між позивачем та відповідачем було погоджено та встановлений порядок користування квартирою, ОСОБА_2 виділено в користування житлову кімнату площею 15, 0 кв., а ОСОБА_1 житлову кімнату площею 22, 1 кв.м., коридор, ванну, вбиральню, кухню та дві лоджії залишено в спільному користуванні.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітня донька відповідача - ОСОБА_3 , 2009 року народження.

На теперішній час дійти згоди щодо порядку користування спірної квартири не можливо, через постійні конфлікти, які виникають з приводу оплати комунальних послуг.

Посилаючись на викладене та на приписи статті 9, 104 Житлового кодексу України та статті 379 ЦК України, позивачка просила суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши їй в користування житлову кімнату площею 15,0 кв.м., відповідачу виділити в користування житлову кімнату площею 22,1 кв.м., коридор площею 13,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,7 кв.м., кухню площею 11,9 кв.м., дві лоджії площею по 2,5 кв.м. кожна, залишити у спільному користуванні.

23 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що його донька ОСОБА_2 впродовж кількох років з липня 2019 року в спірній квартирі не проживає, хоча має таку можливість, фінансової участі в утриманні квартири не бере про своє бажання жити в квартирі жодного разу не заявляла, будь-які перешкоди в проживанні в спірній квартирі відсутні.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2024 року справу № 490/5900/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Миколаївська міська рада, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, та справу № 490/12545/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) - об`єднано в одне провадження. Об`єднаній справі присвоєно № 490/5900/21.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору Миколаївська міська рада про визначення порядку користування задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування: ОСОБА_2 кімнату площею 15,0 кв.м. та лоджію площею 2,5 кв.м. з виходом із кухні площею 11,9 кв.м., ОСОБА_1 кімнату площею 22,1 кв.м. та лоджію площею 2,5 кв.м., з виходом із житлової кімнати площею 22,1 кв.м, в загальному користуванні залишено коридор площею 13,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,7 кв.м., кухню площею 11,9 кв.м. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі з поважних причин (неприязні відносини з батьком та відсутність домовленості щодо користування спірним житлом), а саме з огляду на наявність суперечок, конфліктів та спорів з її батьком ОСОБА_2 та відсутність домовленості у добровільному порядку домовленості з її батьком щодо порядку користування квартирою, а відтак відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про визначення порядку користування спірною квартирою суд виходив з його обґрунтованості, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 за час проживання у спірній квартирі займала кімнату площею 15,0 кв.м. та не визнання позову відповідачем ОСОБА_4 , відсутність варіантів визначення порядку користування спірною квартирою зі сторони відповідача ОСОБА_1 , суд вважав за необхідне виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 15,0 кв.м., а відповідачу ОСОБА_1 - кімнату площею 22,1 кв.м. в загальному користуванні сторін залишити коридор площею 13,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,7 кв.м., кухню площею 11,9 кв.м. Враховуючи вкрай неприязні стосунки між сторонами, та беручи до уваги, суд вважав за необхідне виділення ОСОБА_1 житлової площі 22,1 кв.м., суд вважає за необхідне виділити у користування ОСОБА_2 лоджію площею 2,5 кв.м. (вихід з кухні площею 11,9 кв.м.), а ОСОБА_1 - лоджію площею 2,5 кв.м. (вихід з житлової кімнати площею 22,1 кв.м.), оскільки залишення лоджій у спільному користуванні сторін призведе до подальших суперечок сторін щодо порядку їх користування, оскільки вихід на одну з них проходить через житлову кімнату площею 22,1 кв.м., яку виділено у користування ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мантуленко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи апелянта та ті обставини, які були встановлені під час судового розгляду, не надав їм належної оцінки. Судом не взято до уваги пояснення ОСОБА_1 про те, що він ніколи не чинив опору відповідачці у користуванні квартирою, не змінював замків та не виганяв її з квартири. Судом невірно зазначена позиція апелянта щодо неприязних стосунків, виклавши його посилання на наявність суперечок як підтвердження неприязних стосунків. Щодо вимог позивачки ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житлом, то вона не надала жодного доказу існування перешкод чи наміру проживати у квартирі. А її дії свідчать лише про бажання приватизувати квартиру для її подальшого продажу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання позивачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Коренко Т.В. не з`явилися, про місце й час судового розгляду повідомлені належними чином. Від представника ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши ОСОБА_1 та його представника адвоката Мантуленко О.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 322 від 23 лютого 2007 року ОСОБА_1 видано ордер № 142 серія 006843 від 06 березня 2007 року на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається їх 2-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м., на склад сім`ї з двох осіб: він та його донька ОСОБА_2 (т.1 а.с.14).

Право власності на це нерухоме майно ні за ким не зареєстровано, що слідує з відповіді КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 07 грудня 2021 року № 7442, а також підтверджується Інформацією з державно реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1.а.с.46-49,71).

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 квартира є квартирою посімейного заселення розташована 1 поверсі, 9-ти поверхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 37,1 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 15,0 кв.м., 2-а кімната - 22,1 кв.м., коридор - 13,5 кв.м., ванна - 2,6 кв.м., вбиральня - 1,7 кв.м., кухня -11,9 кв.м. Також квартира обладнана двома лоджіями площею 2,5 кв.м. кожна (на одну лоджію вихід з кімнати площею 22,1 кв.м., друга - вихід з кухні). Загальна площа квартири 71,8 кв.м (т.1 а.с.17-19).

Станом на час розгляду справи у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання: ОСОБА_1 , 1959 року народження; ОСОБА_2 , 1984 року народження; ОСОБА_6 2009 року народження (батьком неповнолітньої є ОСОБА_1 ) (т. 1 а.с.11-12, 15-16).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні приписи відображені також на рівні житлового законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі «Zehentner v.Austria» заява № 20082/02).

У справі, що розглядається позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином, та передбачає загальне правило, згідно з яким, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Крім того частиною третьою статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців, а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, за нормами Житлового кодексу України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк (див. постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 754/15542/19, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19).

Позивач ОСОБА_1 на підтвердження факту відсутності відповідачки ОСОБА_2 у спірній квартирі понад шість місяців надав Акт ОСББ «Наш Дом ПГУ 13-Е» від 17 січня 2022 року, а також показання свідків (сусідів), за участі яких було складено відповідний акт (т. 1 а.с.101).

Водночас відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнавала, пояснила що не втратила інтерес до квартири, а не проживає в спірній квартирі, у зв`язку з конфліктами з батьком через постійні сварки щодо користування квартирою, про що свідчать неодноразові звернення з цього приводу до правоохоронних органів, крім того, сплачувала комунальні послуги, у спірній квартирі залишилися речі та меблі, оскільки бажає в подальшому проживати у спірній квартирі з малолітньою донькою та у зв`язку з чим нею було подано позов про визначення порядку користування спірною квартиною (т. 1 а.с. 21-24, 29-33).

Отже, наведене свідчить про те, що ОСОБА_2 не втратила інтересу до спірної квартири, яка є єдиним її житлом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач ОСОБА_1 звернувся лише 29 грудня 2023 року, тобто після звернення доньки з позовом про визначення порядку користування квартирою.

У матеріалах справи відсутні докази, що до 2021 року ОСОБА_1 порушував у судовому порядку питання про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.

З огляду на викладене, колегія погоджується з висновками суду першої інстанцій, про те, що сукупність обставин встановлених у справі, що розглядається не підтверджує наявності передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 ніколи не чинив перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою, не змінював замків та не виганяв її з квартири не заслуговують на увагу з огляду на встановлені обставини за наявними матеріалами справи.

Що стосується вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення цих вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі статтею 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку (частини перша, друга статті 104 ЖК України).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У пункті 16 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 у складі сім`ї свого батька ОСОБА_1 отримала дозвіл на вселення до спірної квартири на підставі ордера №142 від 06 березня 2007 року й позивач має право на визначення порядку користування квартирою.

Задовольняючи частково позов про визначення порядку користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір про порядок користування спірною квартирою.

19 вересня 2018 року ОСОБА_2 зверталася до виконавчого комітету Миколаївської міської ради із заявою про поділ особового рахунку в квартирі АДРЕСА_1 , про те у досудовому порядку спір між сторонами не вирішено (т. 1 а.с.20).

З урахуванням наведеного, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та визначення порядку користування спірною квартирою згідно із запропонованим нею варіантом, який не порушує вимог закону та прав сторін, ураховує склад сім`ї сторін, розмір житлової площі, взаємовідносини сторін, наявність у квартирі ізольованих жилих кімнат.

Визначаючи варіант поділу, запропонований позивачкою ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно вказав про відсутність запропонованих зі сторони відповідача варіантів визначення порядку користування спірною квартирою, а для запобігання подальших суперечок між сторонами виділив кожному по лоджії.

Отже, суд першої інстанції правильно вирішив указаний спір відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, правильно застосованих норм матеріального права, врахувавши роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Довод

Доводи апеляційної скарги про відсутність спору щодо користування спірною квартирою зводяться до незгоди заявника з висновками суду по суті вирішення спору, проте вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права, а тому підлягають відхиленню судом апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній інстанції на фото та святкові листівки на підтвердження відсутності неприязних стосунків з донькою не можуть бути взяті до уваги оскільки не стосуються спірного періоду.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у даному спорі судом не вирішувалося питання про визначення часток сторін у спірному житлі, а лише визначено порядок користування ним.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову та заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Мантуленко Оленою Володимирівною - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.