Справа № 209/2266/25
Провадження № 2/209/1098/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15 жовтня 2025 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Кам`янського у складі:

головуючого судді БагбаяЄ.Д.

за участі секретаря Полухіної Г.О.

представника позивача адвоката Фесюк Ю.О.

представника відповідача адвоката Шишкіна В.М.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання фіктивного договору недійсним-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Кам`янського Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа- ОСОБА_1 про визнання фіктивного договору недійсним. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 26 жовтня 2013 року між нею як продавцем та її донькою ОСОБА_3 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ), в будинку № 11. Вважає, що даний договір є фіктивним, оскільки його вчинено лише для виду, без дійсного наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а саме: без дійсного наміру оплатно за 68 460,00 грн. передати право власності на квартиру, яка є предметом цього договору, відповідачу, оскільки дійсною метою укладання цього договору було введення в оману третьої особи - ОСОБА_1 , з метою позбавлення його можливості зберегти за собою право користування спірною квартирою, тому що на момент укладення оспорюваного договору купівлі- продажу в судовому порядку вирішувалося інше питання стосовно визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням- вищезазначеної квартири, при цьому перехід права власності на спірну квартиру до нового власника - ОСОБА_3 фактично позбавляв ОСОБА_1 можливості зберегти за собою право користування житлом. У 2005 році в даній квартирі був також зареєстрований її чоловік ОСОБА_4 та онук ОСОБА_1 , оскільки їй важко було сплачувати комунальні послуги вона звернулася до суду з позовом про визнання її доньки ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 травня 2009 року в задоволені позову було відмовлено, але рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.10.2009 р. рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.10.2009 р. було скасоване з ухваленням нового рішення, яким ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 з зняттям з реєстрації за вказаною адресою, рішення суду апеляційної інстанції було залишено без змін Верховним Судом України. Після того, як її онук ОСОБА_1 закінчив навчання в Академії митної служби України, то він 08 липня 2011 року поновив свою реєстрацію у спірній квартирі, та, окрім того, подав 19 липня 2011 року до органу реєстрації заяву з проханням зберегти за ним житлове приміщення на час його тимчасового виїзду за умовами роботи до м. Києва. Поновлення реєстрації місця проживання онука ОСОБА_1 в спірній квартирі змусило позивача звернутися до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 червня 2013 року їй було відмовлено в задоволені даного позову, проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалив нове рішення, яким ОСОБА_1 був визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою. За касаційною скаргою ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який ухвалою від 11 вересня 2013 року відкрив касаційне провадження та зупинив виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року. Варто зазначити, що усі згадані судові процеси дуже мене виснажили, як матеріально, так і морально, оскільки призвели до суттєвої довготривалої чотирьохрічної психологічної напруги, невпевненості в кінцевому результаті - справи вирішувалися на користь то однієї, то іншої сторони, та необхідності витрачати кошти на оплату праці адвокатам, що представляли мої інтереси в обох справах, при цьому зупинення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року наштовхувало на думку, що справу я програю - раз суд вирішив зупинити виконання рішення, що вже набрало законної сили, - то я почала хвилюватися щодо можливості досягти позитивного для себе кінцевого результату судової тяганини про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою. Донька позивача ОСОБА_3 запропонувала не чекати до вирішення справи в Вищому спеціалізованому суді, а скористатися тим, що рішення суду апеляційної інстанції не скасовано, а лише зупинено його виконання, і фіктивно продати квартиру їй відповідачу, як надійній особі, що вона квартиру не привласнить і після поверне її позивачу. При цьому відповідач пояснила, що в договорі вони зазначать певну грошову суму як плату за ціну квартири, але це було зроблено тільки для виду, щоб у нотаріуса не виникло сумнівів щодо дійсного наміру укладання угоди, а сама квартира, як і була, так залишиться в її власності, хоча юридично вона буде у її власності відповідача. Позивач погодилась на дані умови, оскільки перехід квартири у приватну власність до іншої особи позбавить її онука ОСОБА_7 можливості мати будь-які права на квартиру. Крім того, відповідно до оспорюваного договору, а саме в п.1.4. зазначено, що відносно квартири не ведуться судові спори, прав щодо неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України не має, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Але саме під час підписання договору купівлі-продажу в дійсності тривав судовий спір, при цьому на час укладання договору її онук ОСОБА_1 фактично мав право користування квартирою, яка була предметом договору. Тобто, рішення про позбавлення ОСОБА_1 права користування квартирою на момент укладення договору не діяло, що вказує на те, що онук на той час фактично зберігав за собою права користування цією квартирою, про що сторонам договору було достеменно відомо, але дана обставини від нотаріуса була прихована і це було зроблено з метою приховування справжніх намірів учасників договору. З огляду на те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 26 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, тобто без наміру переходу до покупця від продавця права власності на предмет договору, а виключно з метою створення у ОСОБА_1 хибного враження про зміну власника квартири, з метою позбавлення його права користування цією квартирою, то даний договір є фіктивним та підлягає визнанню його недійсним у зв`язку із чим звертаються з даним позовом до суду. Просить суд визнати фіктивним договір купівлі продажу кв. АДРЕСА_4 , що був укладений 26 жовтня 2013 року між сторонами по справі.

Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року вжито заходи забезпечення позову в цивільній справі № 209/2266/25 та заборонено ОСОБА_3 та будь-яким третім особам у будь-який спосіб відчуження та розпорядження квартирою номер АДРЕСА_1 СРСР), в будинку під номером 11.

Ухвалою суду від 11 квітня 2025 року справу було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження по справі і призначено підготовче судове засідання.

12 травня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує позовні вимоги позивача в повному обсязі, просить їх задовольнити..

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав обставини викладені у відзиві на позовну заяву /а.с.41-47/ та зазначив, що позивач вже спробувала привласнити належну відповідачу квартиру та заявляла позов про визнання дійсною угоди купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно, проте відповідний позов був залишений без розгляду за заявою позивача по справі. Чинність нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 26.10.2013 року, зареєстрований № 3-1584, серія та номер: ВТМ 563317 підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна» за № 366146959 від 16.02.2024 року. Вона заперечує по суті тверджень та позовних вимог та зазначає, що вона мала кошти на придбання даної квартири, більш того, згідно п. 2.1. договорі купівлі-продажу квартири, зазначено, що кошті у сумі 68 460,00 грн. отримані позивачем до підписання цього договору. Таким чином, вона визнала фактичне отримання цих грошей від відповідача. Саме позивач була ініціатором укладання цього договору купівлі- продажу, оскільки мала суперечки з родиною своєї другої доньки, тобто сестри відповідача, яка після шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_8 . Відповідач піклується про дану квартиру та не несе тягар по її утриманню, зробила ремонт, що зробило її придатною для проживання. Позивач та її чоловік продовжують проживати у спірній квартирі, сплачують тільки комунальні послуги за своє проживання. Щодо наявності оригіналу договору купівлі-продажу та інших документів у позивачки, ці документи вона залишила на її зберіганні, щоб вони не переживали, що позивача та її чоловіка веселять так як вони літні люди. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки з моменту укладення договору купівлі продажу пройшло більше 12 років, а саме дата укладення договору 26 жовтня 2013 рік. Крім того, позивачка була обізнана про наявність Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 409/3993/12 від 11.09.2013р. та 30.10.2013, за якими було порушено провадження у суді касаційної інстанції та залишено без змін рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.08.2013р. Таким чином, якщо й допустити, що позивачу не було відомо про винесення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 409/3993/12 від 11.09.2013р., то позивач повинен був про це дізнатись. Але позивачу було відомо про цю ухвалу, оскільки вона була стороною по справі № 409/3993/12.Тобто з дати винесення та отримання Позивачкою даної ухвали пройшло більше 12 років. У зв`язку із зверненням до суду із заявою про застосування строку позовної давності є підстави для її задоволення та відмови у задоволенні позову.

Третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог- ОСОБА_1 в судове засідання з`явився, пояснив суду, що позивач по справі є його рідною бабусею, вони тривалий час не спілкувалися через конфліктні ситуацію з приводу користування спірною квартирою, проте останні два роки вони почали підтримувати родинні відносини, він підтримує позов ОСОБА_2 , просить його задовольнити, вказує, що договір купівлі продажу був укладений позивачем та відповаідачем з метою усунення його від користування спірною квартирою.

Судом також здійснювався допит позивача по справі ОСОБА_2 у якості свідка, яка підтвердила обставини, які викладені нею в позовній заяві, просить позов задовольнити, зазначила, що вона не отримувала грошові кошти за передачу квартири у власність доньки, що ще раз доводить факт фіктивності правочину.

У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини.

Згідно договору купівлі продажу квартири від 26 жовтня 2013 року /а.с.6/, укладеного між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ), в будинку № 11. Згідно п.1.4. вище визначеного договору зазначено, що продавець стверджує, що відчужувана квартира під арештом чи забороною не перебуває, відносно неї не ведуться судові спори… відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження та користування з іншими особами …, обтяжень, а також прав щодо неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України не має, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, 2.1. вище визначеного договору купівлі-продажу квартири, зазначено, що продаж вчинено за кошти у сумі 68 460,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Данний договір є оспорюваним правочином. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.7/ та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна /а.с.8,63-64/ ОСОБА_3 на час формування довідки станом на 16 лютого 2024 року належить на праві власності 1/1 частки квартири під АДРЕСА_2 , дата та час проведення державної реєстрації відомостей про речове право -26 жовтня 2013 року.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 травня 2009 року /а.с.9-11/ в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням було відмовлено. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 червня 2013 року по справі № 409/3993/12 за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було відмовлено в задоволені позову до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратив право користуватися житловим приміщенням /а.с.12-15/, проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції від 14 червня 2013 року було скасовано та ухвалено нове рішення /а.с.17-18/, яким ОСОБА_1 був визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою. За касаційною скаргою ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який ухвалою від 11 вересня 2013 року /а.с.19/ відкрив касаційне провадження та зупинив виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення апеляційного суду від 22 серпня 2013 року залишено без змін/а.с.49/.

Згідно квитанцій про оплату комунальних послуг /а.с.20-22/ за комунальні послуги за квартирою: АДРЕСА_5 сплачують ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Згідно копії позовної заяви до 02 січня 2024 року Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Українська Товарна біржа «Центральна» про визнання дійсною угоди купівлі продажу та визнання права власності на нерухоме майно /а.с.58-59/. Згідно змісту позовних вимог просила суд визнати угоду купівлі продажу нерухомого майна- квартири АДРЕСА_4 , укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровану 19 грудня 2013 року на Українській товарній біржі «Центральна» за реєстраційним номером №12/019 дійсною та визнати за позивачем право власності на вказану квартиру. До позову долучено угоду купівлі продажу вищезазначеної квартири, укладеної 19 грудня 2013 року в м. Дніпродзержинськ на біржі «Центральна» /а.с.60/. За відомостями КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 06.12.2023 року за № 1/2/788 право власності щодо об`єкту нерухомого майна- квартири АДРЕСА_4 не зареєстровано /а.с.61/. Державним реєстратором прав на нерухоме майно Медвєдєвою С.В. виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області від 25 грудня 2023 року за № 70877903 прийнято рішення /а.с.65/ яким відмовлено у проведенні реєстраційних дій за вказаною квартирою. Відповідач ОСОБА_3 надала відзив на позов ОСОБА_2 про визнання дійною угоди купівлі продажу та визнання права власності на нерухоме майно /а.с.51-54/ згідно якого позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні. Ухвалою суду від 15 березня 2024 року по справі № 209/630/24 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа- Українська Товарна біржа «Центральна» про визнання дійсною угоди купівлі продажу та визнання права власності на нерухоме майно було залишено без розгляду за заявою позивача ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі№ 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами(ст.234 ЦК України).

Таким чином, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його зазделегіть знають, що він не буде виконаним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на те, що вказаний правочин, а саме укладення фіктивного договору купівлі продажу було вчинено для позбавлення можливості її онука ОСОБА_9 мати право на спірну квартиру, оскільки дане питання вирішувалося в судовому порядку та справа перебувала на розгляді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, тому вона скористалася пропозицією доньки ОСОБА_3 та уклала з нею фіктивний правочин. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення апеляційного суду від 22 серпня 2013 року залишено без змін та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 , договір купівлі продажу між сторонами був укладений 26 жовтня 2013 року, в суд із позовом про визнання укладеного договору недійним позивач звернулася лише 21 березня 2025 року, тобто близько 12 років позивача не цікавив факт того, що спірна квартира належить відповідачу по справі, при тому, що мета з якою укладався фіктивний договір була досягнута, а саме онук був позбавлений права користування квартирою у 2013 році. При тому відповідач не заперечує, що в спірній квартирі продовжують мешкати позивач ОСОБА_2 та її чоловік, також вони продовжують частково сплачувати комунальні послуги, проте ОСОБА_3 також сплачує комунальні платежі, що відображено в квитанціях, тобто вона як власник несе відповідальність за утримання належного їй майна.

Враховуючи висновки суду, позовні вимоги є необґрунтовані, не доведені належними та допустимими доказами.

Оспорюваний договір купівлі-продажу не можна віднести до фіктивного договору, що укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Натомість, вбачається, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу сторони бажали виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін правочину збігалося з їх внутрішньою волею, та правові наслідки реально настали, договір купівлі-продажу від 26.10.2013 року укладений та посвідчений державним нотаріусом, набувач майна зареєстрував право власності.

Доводи позивача проте що відповідач ОСОБА_3 не мала доходів для укладання договору купівлі продажу є безпідставним, оскільки наявність/відсутність у покупця доходів у певний період часу саме по собі не свідчить про неможливість мати певну суми грошових коштів на збереженні. При цьому зміст договору купівлі продажу, зокрема п. 2.1 свідчить про протилежне.

Суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_1 , який згідно своїх тверджень працює в сфері нерухомості, також він відновив спілкування своєю бабусею, а саме близько 2-х років тому. Саме 02 січня 2024 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Українська Товарна біржа «Центральна» про визнання дійсною угоди купівлі продажу та визнання права власності на нерухоме майно, тобто позивач не вперше намагалася скасувати право власності відповідача на спірну квартиру. Позивач також посилається як на підставу визнання фіктивного договору купівлі продажу від 26 жовтня 2013 року недійним той факт, що під час передачі квартиру у власність продовжувався судовий розгляд справи стосовно права користування ОСОБА_1 спірною квартирою, що суперечить п.1.4 вищезазначеного договору. Проте відповідно до його змісту саме продавець ОСОБА_2 стверджувала, що відносно квартири не ведуться судові спори, тобто дана обставина могла бути невідома відповідачу ОСОБА_3 та вплинути на її волю при укладенні правочину і бажання настання наслідків, а саме отримання у власність квартири. Крім того, після винесення судового рішення ОСОБА_1 з 2013 року прав на спірну квартиру не заявляв, від нього не приховувався факт купівлі- продажу квартири, про даний факт він міг дізнатися у реєстраційній службі або в установі нотаріату, що може свідчити, що спірною квартирою він не цікавився та не намагався відновити свої права на неї, а після відновлення спілкування з бабусею почав підтримувати позивача та міг впливати на неї з метою подальшої реалізації нерухомості, тому просить задовольнити її позов.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання фіктивного договору купівлі продажу квартири недійсним, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Стосовно клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності суд зазначає, що за загальна позовна давність становить три роки відповідно до вимог ст.257 ЦК і застосовується до всіх позовів, крім тих, для яких законодавцем встановлені спеціальні правила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання фіктивного договору недійсним на підставі доводів викладених вище, тому клопотання про застосування строку позовної давності, долученого представником відповідача задоволенню не підлягає, тому що є інші підстави для відмови у задоволенні позову.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат в розмірі 1816,80 гривень.

Відповідно до вимог ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.202-215 ЦК України, ст.ст. 2,4,5,12,19,141,259,263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації АДРЕСА_6 ), третя особа- ОСОБА_1 ( місце реєстрації- АДРЕСА_7 ) про визнання фіктивного договору недійсним- відомовити.

Після набрання законної сили рішенням суду скасувати заходи забезпечення позову в цивільній справі № 209/2266/25 за ухвалою суду від 07 квітня 2025 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання фіктивного договору недійсним у вигляді заборони ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 та будь-яким третім особам у будь-який спосіб відчуження та розпорядження нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_8 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 жовтня 2025 року.

Суддя

Дніпровського районного суду

м. Кам`янського Є.Д. Багбая