судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 жовтня 2025 року в справі № 646/3832/23 (провадження № 61-2022св25)
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року в складі судді Демченко І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2025 року в складі колегії суддів Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок
20 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила припинити дію договору іпотеки від 14 липня 2008 року, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «ОТП Банк»; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на кватиру АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_2 разом з іншими мешканцями його родини з будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 66 066,00 дол. США майнової шкоди та 2 400 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
16 жовтня 2024 року ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду з цим позовом в загальному порядку.
13 січня 2025 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження та позову з додатками отримала особисто 27 травня 2024 року, зустрічна позовна заява подана до суду 20 серпня 2024 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 193 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Зазначені позивачкою причини пропуску строку на подання зустрічної позовної не можна вважати поважними, оскільки станом на час відкриття провадження в справі та отримання відповідачкою ухвали про відкриття провадження у справі м. Чугуїв вже не перебувало в зоні активних бойових дій, а неможливість вільно пересуватись територією України та брак коштів не позбавляли її права подати зустрічний позов через систему «Електронний суд». Крім цього, ОСОБА_1 не обґрунтовано, які саме докази та документи були необхідними для звернення до суду з зустрічним позовом. ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду із позовом в загальному порядку.
24 лютого 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року, постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про прийняття її зустрічної позовної заяви.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначила порушення норм процесуального права.
Посилалася на те, що суди не врахували, що на момент розгляду цієї справи м. Чугуїв продовжує перебувати в Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затвердженому Наказом міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309. Крім цього, фактично обстріли міста продовжуються.
У судовому засіданні 08 липня 2024 року вона повідомляла суд першої інстанції про те, що має намір подати зустрічну позовну заяву, проте необхідні для цього документи у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф на територію України були передані заявницею в інший регіон України. І саме з цієї причини та з метою надання терміну для подачі зустрічного позову суд не перейшов до розгляду справи по суті, а відклав підготовче судове засідання.
Суд апеляційної інстанції, вказавши, що заявниця не була позбавлена можливості звернутися до суду із зустрічним позовом через систему «Електронний суд», не встановив, чи була в неї така можливість.
Посилання суду на можливість ОСОБА_1 звернутись з позовом в загальному порядку замість подачі зустрічного позову протирічить принципу розумності та ефективності судового розгляду, тому що основний й зустрічний позови мають спільне походження, стосуються одних і тих самих обставин, одного предмету та спрямовані на один і той самий об`єкт. Більш того, задоволення одного позову - буде прямою підставою для залишення іншого без задоволення.
Суди не застосували висновки Верховного Суду, сформульовані в постанові від 29 вересня 2022 року в справі № 500/1912/22, про те, які причини пропуску строку суд може вважатися поважними.
01 жовтня 2025 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2025 року залишено без змін.
Верховний Суд керувався тим, що, оскільки зустрічна позовна заява подана відповідачкою до суду 20 серпня 2024 року, то відповідно до частини першої статті 193 ЦПК України вона є такою, що подана з пропуском встановленого строку. Крім того, заявлені позовні вимоги зустрічного позову про визнання припиненим договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та «ОТП Банк», не взаємопов`язані з первісним позовом про визнання права власності ОСОБА_2 на житловий будинок.
Із такими висновками не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопад 1950 року (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гук проти Нідерландів» (Van De Hurk v. The Netherlands), серія A № 288)).
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Згідно із частиною сьомою статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
Частиною першою статті 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Згідно із частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій (див. постанову Верховного Суду від 25 жовтня 2024 року в справі № 944/1978/23).
Відмовляючи в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний і касаційній суд, керувався пропуском строку, встановленого частиною першою статті 193 ЦПК України, та неповажністю причин пропуску строку на подання зустрічної позовної заяви.
Вважаю такі висновки помилковими.
16 травня 2024 року ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання 04 червня 2024 року об 11 год. Відповідачу надано строк до 01 червня 2024 року для подання відзиву на позовну заяву (а. с. 69).
Доказів направлення копії ухвали про відкриття провадження в справі та копії позовної заяви разом з додатками матеріали справи не містять.
На а. с. 72 у справі міститься рекомендоване повідомлення про вручення 27 травня 2024 року ОСОБА_1 поштового відправлення, проте ідентифікувати, яку саме кореспонденцію вручено відповідачці, неможливо.
У клопотаннях від 03 червня 2024 року ОСОБА_1 та її представник повідомляли суд першої інстанції про те, що у зв`язку з постійними повітряними тривогами вони не можуть потрапити в приміщення суду для ознайомлення з матеріалами справи, тому просять відкласти розгляд справи, призначений на 04 червня 2024 року, та визначити дату та час для ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 73, 74).
03 червня 2024 року розгляд справи не відбувся через неявку сторін (а. с. 77), справу відкладено на 08 липня 2024 року (а. с. 79).
Судове засідання від 08 липня 2024 року відбулося за участі сторін. Із протоколу судового засідання вбачається, що ОСОБА_1 повідомляла суд, що має намір подати відзив на позовну заяву та зустрічний позов, у зв`язку з чим просить надати їй час для їх підготовки та надання доказів (а. с. 89, 90).
Отже, оскільки із матеріалів справи не вбачається, коли саме відповідачка отримала копію ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження в справі та копію позовної заяви з відповідними додатками, а також відсутні докази ознайомлення відповідачкою або її представником з матеріалами справи, тому висновки суду про порушення відповідачкою строку, встановленого частиною першою статті 193 ЦПК України, є передчасними.
Відповідачка неодноразово зверталася до суду з клопотаннями про надання їй можливості ознайомитися з матеріалами справи для забезпечення її права подати зустрічну позовну заяву, проте такі клопотання залишені судом без уваги.
Верховний Суд у постанові від 30 грудня 2024 року в справі № 367/3420/20 звернув увагу, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.
Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
За своєю сутністю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом з метою захисту прав відповідача, оскільки задоволення його вимог виключає задоволення вимог позивача.
Під час подання зустрічного позову позивач за первісним позовом стає відповідачем за зустрічним позовом, а відповідач займає процесуальне становище позивача. Пред`являючи зустрічний позов, відповідач завжди має переслідувати одночасно дві цілі: захистити своє порушене чи оспорене право та захиститися проти вимог позивача.
Умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.
Отже, зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом з метою захисту прав відповідача, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів). Умовою пред`явлення зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним; взаємопов`язаність позовів виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин.
Ураховуючи викладене, взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у наступному: обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному та правильному вирішенню спору, взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; вимоги за зустрічним та первісним позовами можуть зараховуватись; задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову.
Подання такого зустрічного позову має на меті не лише довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом, а й захистити права відповідача в обраний ним спосіб. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково.
Отже, під час вирішення питання про прийняття зустрічного позову суд має установити, чи взаємопов`язаний розгляд первісного позову із розглядом зустрічного позову, оскільки прийняття судом зустрічного позову та об`єднання його з первісним позовом дасть можливість досягти процесуальної економії та ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однаковими обставинами. Крім того, задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Водночас, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У зв`язку з допущеними судами обох інстанцій порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви, та з метою недопущення порушення права заявника на доступ до правосуддя Верховний Суд мав скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Суддя О. М. Ситнік