П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/1668/25

Провадження № 22-ц/4815/1210/25

Головуючий в Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Снітчук Р.М.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступної та резолютивної частин):

14 год. 50 хв. 02 червня 2025 року в м. Костопіль

Рівненського району Рівненської області

Повний текст складено 06 червня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Ковальчук Сергій Леонідович;

відповідача адвокат Середа Оксана Валеріївна;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчука Сергія Леонідовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів в розмірі 179 567,17 гривень.

Мотивуючи свої вимоги, покликалася на те, що на її користь з відповідача на підставі виданого Костопільським районним судом Рівненської області 08 серпня 2019 року виконавчого листа у справі № 564/1272/19 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з починаючи з 26 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначений виконавчий документ було пред`явлено до примусового виконання у Костопільський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Костопільський ВДВС), але з часу відкриття виконавчого провадження відповідач аліменти не сплачував, унаслідок чого станом на 01 квітня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 179 567,17 гривень.

Оскільки заборгованість виникла з вини платника аліментів, то, на переконання позивача, вона набула право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно з її розрахунком за період з 01 серпня 2019 року до 21 квітня 2025 року розмір пені становив 190 341,38 гривень, але зважала на те, що застосуванню підлягали положення ч.1 ст. 196 СК України, якими визначено граничний її розмір у сумі не більшій, аніж 100 відсотків заборгованості зі сплати аліментів.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 02 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення зі сплати аліментів за період з 16 липня 2019 року до 21 квітня 2025 року в сумі 90 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень.

При ухваленні свого рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 ухилявся від сплати аліментів та внаслідок своєї винної недобросовісної поведінки допустив заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01 квітня 2025 року складала 179 567,17 гривень. Доказів відсутності вини, а також того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилася з незалежних від нього причин він не надав. Врахувавши скрутне матеріальне становище платника аліментів, здійснення ним догляду за своєю матір`ю, яка хворіє на онкологічне захворювання, є пенсіонером, розмір її пенсії є недостатнім для забезпечення належного лікування та проживання, а також те, що ОСОБА_2 01 травня 2025 року повністю сплатив заборгованість за аліментами в сумі 179 567,17 гривень, суд визнав за можливе зменшити розмір неустойки за прострочення зі сплати аліментів до 90 000 гривень.

На рішення суду представником ОСОБА_1 адвокатом Ковальчуком С.Л. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося про те, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про зменшення розміру неустойки в порядку ч. 2 ст.196 СК України, оскільки наведені відповідачем обставини були для цього юридично неспроможними та не підтверджені доказами, а ґрунтувалися лише на припущеннях. Зокрема, вважав неналежним доказом акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 07 травня 2025 року, складений працівниками Малолюбашанської сільської ради Рівненського району Рівненської області, відповідно до якого на час обстеження комісія встановила, що ОСОБА_2 здійснює догляд та фактично проживає у житловому будинку разом із матір`ю - ОСОБА_2 . Стверджувалося про те, що такий акт не підтверджував потреби в такому догляді та факту утримання, а також ним не визначено періоду, в якому відбувалися зазначені в ньому обставини.

На переконання заявника, факт повного погашення заборгованості за аліментами після пред`явлення цього позову лише підтверджує високий рівень матеріального забезпечення відповідача. Крім того, у його власності перебуває по частки житлового будинку та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів у розмірі 179 567,17 гривень.

У поданому відзиві представник відповідача адвокат Середа О.В. просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін оскаржуване рішення. Зважала на те, що заборгованість зі сплати аліментів була погашена шляхом отримання безвідсоткової позики. Крім того, в позику взято грошові кошти для погашення стягнутої рішенням суду попередньої інстанції пені за несплату аліментів. Тому посилання позивача на задовільний матеріальний стан платника через погашення у короткі проміжки часу боргу вважала необґрунтованими.

У зв`язку з наведеними обставинами просить долучити до матеріалів справи копії відповідних боргових розписок.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2019 року Костопільським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист у справі № 564/1272/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , починаючи з 26 липня 2019 року, аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа прийнято державним виконавцем Костопільського ВДВС 09 серпня 2019 року в ВП № 59769766.

З повідомлення державного виконавця від 17 квітня 2025 року та його розрахунку заборгованості видно, що за платником аліментів обліковується заборгованість зі сплати аліментів за період з 26 липня 2019 року до 01 квітня 2025 року у сумі 179 567,17 гривень.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права носять фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (ч. 1 ст. 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (ч. 3 ст. 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (ч. 4 ст. 15 СК України).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів; невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах Сімейного кодексу України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 181 СК України).

Так, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 1 ст. 196 СК України).

Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім (ч. 3 ст. 196 СК України).

Положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексу України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Стягнення пені, передбаченої абзацом першим ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці першому ч. 1 ст. 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (ч. 2 ст. 196 СК України).

Тобто законодавець, встановивши у ч. 1 ст. 196 СК максимальну межу для пені, передбачив, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (ч. 2 ст. 196 СК). Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення.

При вирішенні питання про стягнення пені відповідно до ст. 196 СК законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати.

Водночас тлумачення ч. 2 ст. 196 СК вказує на те, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів.

При цьому саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів;

Тоді як визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як стимулу для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.

Між тим, на переконання колегії суддів, зменшення судом неустойки від гранично визначеного законом розміру наведеним критеріям не відповідає.

Апеляційний суд виходить із того, що вини ОСОБА_2 в несплаті аліментів жодним чином не спростовано, позаяк близько, аніж за п`ятирічний період їхнього нарахування, ним було погашено лише 10 667,40 гривень з облікованих 190 234,57 гривень. При цьому покликання відповідача на матеріальний та сімейний стан не спроможні нівелювати таке грубе порушення батьківського обов`язку зі сплати аліментів, а надані докази в розумінні процесуального законодавства є неналежними, недопустимими, недостовірними і недостатніми.

Так, довідки сільської ради не є засобами доказування, на підставі яких встановлюється певна хвороба, її важкість, періоди захворювання тощо. Не є об`єктивними і переконливими такі докази на підтвердження факту перебування особи на утриманні іншої.

Поготів, є взаємовиключними, а тому необґрунтованими, покликання на забезпечення утримання відповідачем своїй матері і потреби останньої в цьому разом із твердженнями про відсутність працевлаштування та відсутність стабільного доходу.

Натомість ураховується, що вирішення спірних правовідносин вирішується відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, де зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Щодо заявлених ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу доказів, то апеляційним судом вони відхиляються, адже будь-які докази цим судом повинні прийматися лише у виключних випадках з урахуванням їхньої істотності, а відповідна сторона повинна довести, що не мала можливості подати їх до суду першої інстанції. Проте боргові розписки істотного значення для вирішення спору про стягнення неустойки за несплату аліментів не мають, вини платника в такому обов`язку не спростовують, його матеріального стану не підтверджують.

Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для прийняття нової постанови про повне задоволення позову відповідно до пунктів 2 - 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчука Сергія Леонідовича задовольнити.

Скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 червня 2025 року.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення аліментів у розмірі 179 567 (сто сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят сім) гривень 17 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук