Житомирський апеляційний суд
Справа №293/120/25 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М.
Категорія 5 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Григорусь Н.Й., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 293/120/25 за позовом ОСОБА_1 до Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шостак Світлани Вікторівни, на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначила, що проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 2005 року, тобто більше 15 років. Попередній власник будинку, бабуся, яка доводиться їй родичкою, померла. Протягом 15 років вона відкрито та безперервно володіє вказаним житловим будинком, є господарем цього житла, здійснює догляд за будинком та обробляє присадибну земельну ділянку під городництво, провела поточний ремонт, газифікувала будинок, вчасно сплачує всі житлово-комунальні послуги. Будь-яких перешкод в проживанні в даному житловому будинку їй ніхто не чинив. Спадкова справа або спадковий договір щодо даного будинку відсутні.

Таким чином, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Шостак С.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 та члени її сім`ї, а саме донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03.11.2006 року зареєстровані та постійно проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

В даному будинку проживають більше 15 років. До будинку також належить господарська будівля. На момент заселення у будинок попередній власник будинку невідомий, і право власності на нього ні за ким не було зареєстроване.

Високівська сільська рада Житомирського району Житомирської області зареєструвала місце проживання позивачки з сім`єю у даному будинку, що підтверджує добросовісність та відкритість заволодіння майном.

За час проживання в будинку позивачка та члени її сім`ї відновили будинок, так як він був у занедбаному стані, доглядали за будинком, зробили поточні ремонти з метою недопущення руйнування та для забезпечення своєї життєдіяльності.

Позивачка вирішила оформити право власності на будинок. Проте було з`ясовано, що право власності на вищевказаний будинок не зареєстровано.

Більше того, воно не зареєстровано і за будь-якими іншими особами, інформація про право власності на спірний будинок відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, в Державному реєстрі Іпотек, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою № 405108271 від 25.11.2024 року та довідкою Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №667 від 20.12.2024 року про наявність (відсутність) зареєстрованого майна.

Спадкова справа або заповіт або спадковий договір щодо даного будинку відсутні, що підтверджується витягом із Спадкового реєстру № 79275191 від 25.11.2024 року.

За час проживання позивачки будинок за адресою: АДРЕСА_1 було відбудовано, газифіковано, вчасно оплачуються всі комунальні послуги. Також позивачкою було проведені ремонтні роботи в будинку, проведено інтернет, встановлено лічильник на газ.

Таким чином, позивачка відкрито, добросовісно та безперервно володіє будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , несе тягар його утримання в повному обсязі.

Будь-яких претензій з приводу використання будинку до неї ніхто не пред`являв. Фактично вона на даний час є власником зазначеного будинку та господарських споруд.

З метою підтвердження технічних характеристик будинку позивачкою було замовлено виготовлення технічного паспорта на нього.

Проте при отриманні довідки у відповідача з метою оформлення документів на право власності для подачі до органу реєстрації виявилося, що за матеріалами погосподарської книги житловий будинок із надвірними спорудами, у якому позивачка зі своєю сім`єю проживають, рахується за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тобто весь цей час позивачка фактично володіла майном іншої особи, не маючи на цього її дозволу, та не знаючи навіть про факт належності їй цього майна.

Позивачка не знала і не могла знати про те, що спірний будинок рахується за іншою особою, адже Високівська сільська рада Житомирського району Житомирської області 03.11.2006 року зареєструвала місце проживання позивачки з сім`єю у даному будинку.

Отже, під час розгляду справи позивачкою зазначено, а відповідачем не спростовано, що з 2006 року позивачка проживає у вказаному будинку, добросовісно володіє ним, відкрито та безперервно і користується більше десяти років. З вимогами про те, що вона незаконно ним володіє і користується, ніхто до неї не звертався, в тому числі і представники громади.

Проте суд, позбавляючи позивачку права на зазначене помешкання, дійшов помилкового висновку про те, що позивачка знала, що володіє чужим майном, вона не знала і не могла знати, що спірне житлове приміщення є чужим.

Оскаржуване рішення обґрунтоване тим, що предметом спору, який виник у справі, є визнання права власності за набувальною давністю, однією із необхідних ознак якого є саме безтитульне володіння спірним майном. Натомість судом при вирішенні спору помилково встановлено, що спірний будинок перейшов до держави, позивачці відомо було про власника майна і цим позбавлено позивачку права на визнання права власності за набувальною давністю.

Крім того, суд не встановив, а матеріали справи не містять доказів перебування спірного нерухомого майна у державній власності.

Також справа не містить та суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на час звернення позивача до суду із цим позовом, спірний житловий будинок перебуває у державній, комунальній власності або у власності будь-яких третіх осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2006 року проживає за зареєстрованою адресою місця проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою (виписки з погосподарської книги), виданою Високівською сільською радою Житомирського району Житомирської області 26.11.2024 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , рахується за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.11.2024 року, відомості про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутні.

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 20.12.2024 року, технічна інвентаризація спірного житлового будинку АДРЕСА_1 не проводилась.

Згідно з даними із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), ОСОБА_3 не залишила заповіт чи спадковий договір.

28.11.2024 року ТОВ «Армовірбуд» за замовленням ОСОБА_1 виготовило технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.19-23). Згідно технічного паспорту, житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 кв.м. побудований в 1959 році.

Проживаючи в спірному будинку, позивачка провела ремонті роботи, здійснила газифікацію будинку, встановила лічильник на газ, вчасно сплачувала комунальні послуги за користування електричною енергією та постачання газу в будинок.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , показали, що житловий будинок АДРЕСА_1 . В 2005-2006 році заселилась ОСОБА_1 зі своєю донькою, відремонтувала будинок власними коштами, здійснила добудову, провела світло, воду, газ. Будь-яких перешкод в проживанні в даному житловому будинку ОСОБА_1 ніхто не чинив.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

До вищевказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (див. постанови Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 15 червня 2020 року у справі № 323/2677/17, 10 лютого 2022 року, у справі № 622/284/20, від 05 червня 2023 року у справі № 368/1297/20, від 25 квітня 2023 року у справі № 465/3716/18).

Судом встановлено, що після смерті попереднього власника спірного майна ОСОБА_3 , у 1989 році відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до норм права, що діяли на момент смерті ОСОБА_3 у 1989 році, а саме норм ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК УРСР).

Згідно з частинами першою та другою статті 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Разом з тим приписи частин першої-третьої статті 555 ЦК УРСРС вказують на те, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави.

Таким чином, системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що: в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції "відумерлої спадщини", передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави.

Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою; з урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР.

Як свідчать матеріали справи, спадкова справа до майна померлої ОСОБА_3 не заводилась, відтак за приписами ЦК УРСР спірний будинок, який належав ОСОБА_3 , перейшов до держави, що також позбавляє позивача права на визнання за набульною давністю.

За змістом статті 344 ЦК України набувальна давність, як спосіб набуття права власності відноситься до першопочаткових, бо права набувача не базуються на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базуються на сукупності обставин, зазначених в частині першій статті 344 ЦК України, а саме, тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним.

За таких обставин, посилання позивачки на заволодіння будинком внаслідок продовження користування будинком після смерті ОСОБА_3 , після якої не залишилося спадкоємців, є безпідставними. Реєстрація та проживання позивачки у будинку не доводить факт заволодіння таким майном добросовісно, що дає підстави для застосування положень ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шостак Світлани Вікторівни, залишити без задоволення, а рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2025 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 10 жовтня 2025 року