ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8880/25 Справа № 204/1272/25 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 червня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Мирненської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання наказу незаконним та стягнення частини заробітку,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відділу освіти Мирненської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання наказу незаконним та стягнення частини заробітку.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є вчителем іноземної мови у Гранітненському ліцеї Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області. Під час воєнного стану було оголошено простій відповідно до розпорядження керівника Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області № 129 від 25 березня 2022 року «Про оголошення простою». Згідно з пунктом 1 розпорядження керівника селищної військово-цивільної адміністрації № 15 від 26 серпня 2024 року, зазначене розпорядження втратило чинність. Пунктом 2 розпорядження керівника селищної військово-цивільної адміністрації № 15 від 26 серпня 2024 року зобов`язано в.о. начальника відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Хицу В.С. внести відповідні зміни до наказу відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації № 10-к від 01 квітня 2022 року «Про оголошення простою». До теперішнього часу зміни до наказу відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації № 10-к від 01 квітня 2022 року «Про оголошення простою» не внесено. Виконуюча обов`язки начальника відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Хицу В.С. видала наказ № 18 від 28 серпня 2024 року, який за своєю суттю є новим наказом. Крім того, у розпорядженні керівника селищної військово-цивільної адміністрації № 15 від 26 серпня 2024 року не зазначено, які саме зміни потрібно внести до наказу № 10-к від 01 квітня 2022 року. Будь-яких розпоряджень керівником селищної військово-цивільної адміністрації щодо видачі наказу в.о. начальника відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Хицу В.С. № 18 від 28 серпня 2024 року стосовно змін про оплату праці педагогічним працівникам, які перебувають у простої на території України, керівником Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області не надавалось. Тобто, станом на теперішній час діє наказ відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації № 10-к від 01 квітня 2022 року «Про оголошення простою» без змін, на підставі якого проводився розрахунок заробітної плати під час простою до серпня 2024 року. Відповідач видав наказ № 18 від 28 серпня 2024 року щодо змін про оплату праці педагогічним працівникам, які перебувають у простої, у спосіб, не передбачений розпорядженням керівника селищної військово-цивільної адміністрації. Тобто, керівник селищної військово-цивільної адміністрації не делегував в.о. начальника відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Хицу В.С. повноваження видавати новий наказ № 18 від 28 серпня 2024 року щодо змін про оплату праці, а отже, посадова особа діяла без повноважень. Позивачка вважала, що будь-які зміни розміру оплати праці під час простою безпідставні.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: визнати незаконним і скасувати наказ виконувача обов`язки начальника Відділу освіти Мирненської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області Хицу В.С. № 18 від 28 серпня 2024 року; стягнути з відповідача на її користь недоплачену заробітну плату за серпень-грудень 2024 року в розмірі 29 630,68 грн.

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій 21 липня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивачки, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

06.10.2025 року представником апелянтки ОСОБА_1 - адвокатом Лещенко О.Д. подано до суду апеляційної інстанції письмові заперечення щодо відзиву на апеляційну скаргу поданого відповідачем та доданих до нього доказів. Просила апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2022 року Відділом освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області на виконання розпорядження в.о. керівника Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації № 129 від 25 березня 2022 року, видано наказ № 10-к «Про оголошення простою» відповідно до якого: оголошено простій не з вини працівників із 01 березня 2022 року до можливості відновити роботу з оплатою у розмірі посадового окладу, надбавки за ранг, звання та вислугу років згідно тарифікації працівникам: відділу освіти: 1. ОСОБА_2 , головному бухгалтеру: 2. ОСОБА_3 , головному спеціалісту, 3. Колбасинській Марії Миколаївні, секретарю. Педпрацівникам: 1. ОСОБА_4 , заступнику директора з НВР, вчителю хімії Гранітненського ліцею; 2. ОСОБА_5 , педагогу організатору Старогнатівської ЗОШ І-ІІІ ст.; 3. ОСОБА_6 , вчителю фізичного виховання Старогнатівської ЗОШ І-ІІІ ст.; 4. ОСОБА_7 , вчителю іноземної мови Новоселівської ЗОШ І-П ст. Молодшому обслуговуючому персоналу:1. ОСОБА_8 , сторожу Старогнатівської ЗОШ І-ІІІ ст. Бухгалтерії оплачувати працівникам простій у розмірі посадового окладу, надбавки за ранг, звання та вислугу років згідно тарифікації та штатному розпису не нижче мінімальної заробітної плати. Під час простою працівники звільняються від обов`язку бути присутніми на віддалених робочих місцях і на робочих місцях в офісі та навчальних закладах (а.с.69).

05 червня 2022 року ОСОБА_1 було направлено заяву на ім`я начальника Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області Демешко І.І., відповідно до якої повідомила, що вона з 24 лютого 2022 року по 26 травня 2022 року перебувала на тимчасово окупованій території України, 03 червня 2022 року прибула на місце тимчасового перебування (м. Одеса, вул. Ш. Руставелі, 9/198) /а.с.72/.

Крім того, в розпорядженні Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області № 53 від 27 серпня 2024 року зазначено, що керівником Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації винесено розпорядження № 124 від 25 лютого 2022 року «Про призупинення освітнього процесу у закладах та установах освіти Мирненської селищної територіальної громади».

Також, згідно вказано розпорядження № 53 від 27 серпня 2024 року визначено продовжити дію призупинення освітнього процесу та роботи закладів освіти, які входять до мережі підпорядкованих відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації установ з 01 вересня 2024 року до особливого розпорядження. У зв`язку з відсутністю зв`язку з керівниками підпорядкованих відділу закладів відповідно до пункту 1.5 Положення про відділ освіти, визначити уповноваженою особою з питань управління та утримання підпорядкованих закладів з 01 вересня 2024 року в.о. начальника відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Хицу В.С. Надано уповноваженій особі такі повноваження: 3.1. Прийняття рішень щодо роботи та управління закладами освіти з кадрових, господарських, фінансових, адміністративних, освітніх та інших визначених уставними документами закладів питань; 3.4. Визначати наказами умови оплати праці працівникам закладів, які перебувають в простої та призупиненні до можливості прийняття наказів керівниками закладів освіти. 4. Відділу освіти проводити постійну інформаційно-роз`яснювальну роботу серед працівників закладів та мешканців громади, які перемістились в більш безпечні регіон щодо можливості відновлення дистанційного навчання (а.с.71).

Як вбачається зі змісту оспорюваного наказу № 18 від 28 серпня 2024 року в.о. начальника Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області Хицу В.С. встановлено оплату праці педагогічним працівникам, які перебувають у простої та знаходяться на території України, на рівні двох третин тарифної ставки, відповідно до їх тарифного розряду (посадового окладу) з доплатою за звання, відповідно до вимог чинного законодавства. Даний порядок оплати застосувати до всіх педагогічних працівників закладів освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, починаючи з 01 вересня 2024 року (а.с.70).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду достовірних доказів незаконності наказу про зміни у оплаті педагогічним працівникам у простої, які знаходяться на території України, а тому відсутні правові підстави для його скасування, оскільки наказ виданий у відповідності до вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

За змістом статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і надалі в редакції на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, від 08 травня 2024 року у справі № 359/5261/22, від 22 травня 2024 року у справі № 755/10764/22, від 30 травня 2024 року у справі № 296/8000/22.

Статтею 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до статті 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Водночас, відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Отже, якщо роботодавець не має можливості забезпечити повноцінну роботу підприємства, його окремих структурних підрозділів, або певних працівників він має право оголосити простій, визначити розмір оплати за час такого простою, який не може бути нижчим від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу, повідомивши про вказане рішення працівника щодо якого застосовується простій та введено обмежувальні заходи. При цьому роботодавець зобов`язаний повідомити такого працівника про зміну умов оплати праці не пізніше як до запровадження таких умов.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221 «Про деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану» надано право керівникам державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу).

Спірні правовідносин стосуються забезпечення права позивачки на працю під час введення в Україні воєнного стану.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила визнати незаконним і скасувати наказ виконувача обов`язки начальника Відділу освіти Мирненської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області Хицу В.С. № 18 від 28 серпня 2024 року та стягнути з відповідача на її користь недоплачену заробітну плату за серпень-грудень 2024 року в розмірі 29 630,68 грн.

З матеріалів справи вбачається, що наказ відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області № 10-к від 01 квітня 2022 року «Про оголошення простою» безпосередньо не визначав умов праці позивачки на момент його видачі. Документ містив конкретний перелік осіб, яких він стосувався, і прізвище ОСОБА_1 у ньому відсутнє. Сама позивачка в заяві від 05 червня 2022 року вказує, що вона перебувала на тимчасово окупованій території до 26 травня 2022 року та на місце тимчасового мешкання прибула 03 червня 2022 року.

Встановлено, що Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області (наразі Відділ освіти Мирненської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області) є структурним підрозділом військово-цивільної адміністрації, який виконує функції органу управління закладами освіти на території громади, що підтверджується пунктом 1.1 Положення про Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області.

У контексті військового стану та відсутності керівників освітніх закладів або у випадку, коли їх обов`язки не можуть бути виконані, повноваження переходять до відділу освіти на підставі пункту 3.23 Положення, а пункт 3.24 Положення дозволяє відділу регулювати трудові відносини з педагогічними працівниками, включаючи встановлення умов праці.

Розпорядженням в.о. керівника Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області № 53 від 27 серпня 2024 року «Про організацію роботи закладів освіти у 2024-2025 навчальному році», а саме пунктом 3.4 в.о. начальнику відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області Хицу В.С. було прямо надано повноваження «визначати наказами умови оплати праці працівникам закладів, які перебувають у простої та призупиненні, до можливості прийняття наказів керівниками закладів освіти».

Встановивши, що оспорюваний наказ виданий у відповідності до вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання незаконним і скасування наказу в.о. начальника Відділу освіти Мирненської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області Хицу В.С. № 18 від 28 серпня 2024 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що наказ № 18 від 28 серпня 2024 року видано без належних повноважень Хицу В.С., а надане відповідачем Положення про Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області не має юридичної сили, оскільки до нього не було надано акту про затвердження, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведене спростовується наданими відповідачем доказами.

Так, Положення про Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області затверджене розпорядженням керівника Мирненської ВЦА № 72 від 25 жовтня 2021 року «Про організацію діяльності Відділу освіти Мирненської ВЦА». Вказаний документ підтверджує, що Положення є чинним локальним нормативним актом на момент прийняття рішень щодо простою та умов оплати праці педагогічних працівників.

На момент прийняття оспорюваного наказу, ОСОБА_9 була призначена на посаду в.о. начальника Відділу освіти Мирненської селищної ВЦА з дотриманням вимог чинного законодавства, а її посадові обов`язки передбачали право підписувати відповідні накази та інші розпорядчі документи, що підтверджується розпорядженням в.о. керівника Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області № 53 від 27 серпня 2024 року «Про організацію роботи закладів освіти у 2024-2025 навчальному році», яким в.о. начальнику відділу освіти надано повноваження щодо управління та утримання закладів освіти, включно з кадровими та адміністративними рішеннями.

Законом України «Про військово-цивільні адміністрації» прямо передбачено, що військово-цивільна адміністрація як тимчасовий орган виконавчої влади має право делегувати повноваження своїм посадовим особам, у тому числі шляхом розпорядчих актів. Саме таке делегування повноважень і відбулося у даному випадку, і воно оформлене розпорядженням № 53 від 27 серпня 2024 року.

Отже, наказ № 18 від 28 серпня 2024 року щодо змін до наказу «Про оголошення простою» було видано в межах цих повноважень. Повноваження в.о. не потребують додаткового підтвердження у Положенні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний наказ № 18 від 28 серпня 2024 року виданий відповідною посадовою особою і в межах його компетенції, підстави для його визнання незаконним та скасування відсутні.

Розпорядження в.о. керівника Мирненської селищної ВЦА № 15 від 26 серпня 2024 року «Про втрату чинності розпорядження керівника Мирненської селищної ВЦА від 25.03.2022 року № 129» змінювало наказ № 10-к від 01 квітня 2022 року «Про оголошення простою». Воно містило доручення внести зміни до нього, що й було зроблено наказом № 18 від 28 серпня 2024 року «Про зміни у оплаті педагогічним працівникам у простої які знаходяться на території України», яким встановлено порядок оплати праці під час простою з 1 вересня 2024 року.

В умовах воєнного стану, окупації частини території громади та відсутності освітнього процесу, застосування зазначених норм є виправданим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права.

З наведених підстав, вимога позивачки про стягнення недоплаченої заробітної плати за серпень-грудень 2024 року в розмірі 29 630,68 грн., яка є похідною від основної вимоги, також не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів враховує, що в.о. начальника Відділу освіти Мирненської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області Хицу В.С. № 18 від 28 серпня 2024 року стосується не конкретно позивачки, а стосується певного кола працівників, та крім того, вказаний наказ не скасовано Мирненською селищною військовою адміністрацією Волноваського району Донецької області, структурним підрозділом якої і є відділ освіти.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 07 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.Ю. Петешенкова