ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 404/6961/22

провадження № 61-3659св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Браверман Владислав Олександрович, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 липня 2024 року у складі судді Варакіної Н. Б. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Єгорової С. М., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму позики в розмірі 285 235,08 грн, що в еквіваленті становить 7 800,00 доларів США.

Позов мотивовано тим, що 16 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 7 800,00 доларів США, а останній прийняв ці кошти та зобов`язався їх повернути, про що склав відповідну розписку.

В зазначеній розписці не було визначено строк повернення позичених коштів, тому відповідачу було надіслано пропозицію повернути кошти.

Оскільки ОСОБА_2 добровільно борг не повернув, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, який був прийнятий до розгляду судом (справа № 404/6961/22).

Крім того, у листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з іншим позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму позики в розмірі 731 372,00 грн, що в еквіваленті становить 20 000,00 доларів США.

Позов мотивовано тим, що 16 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США, а останній прийняв ці кошти, про що склав відповідну розписку.

В зазначеній розписці не було визначено строк повернення позичених коштів, тому відповідачу було надіслано пропозицію повернути кошти.

Оскільки ОСОБА_2 добровільно борг не повернув, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, який був прийнятий до розгляду судом (справа № 404/6963/22).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2023 року цивільні справи № 404/6961/22 (провадження № 2/404/1663/22) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та № 404/6963/22 (провадження № 2/404/1664/22) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу об`єднано в одне провадження, якому присвоєно № 404/6961/22 (провадження № 2/404/1663/22).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 липня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 731 372,00 грн, що в еквіваленті становить 20 000,00 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 285 235,08 грн, що в еквіваленті становить 7 800,00 доларів США.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договорамипозики, грошові кошти не повернув, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, арішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 липня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

20 березня 2025 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Браверман В. О. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 25 липня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

11 серпня 2025 року ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Данилюк Н. В. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

05 травня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 16 червня 2016 року ОСОБА_2 видав розписку, якою зобов`язався повернути отриману в борг суму в розмірі 7 800,00 доларів США.

30 жовтня 2022 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про повернення коштів за зазначеною борговою розпискою протягом 1 місяця від дня пред`явлення цієї вимоги.

Крім того, 16 червня 2016 року ОСОБА_2 видав розписку, якою зобов`язався повернути отриману в борг суму в розмірі 20 000,00 доларів США.

30 жовтня 2022 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про повернення коштів за зазначеною борговою розпискою протягом 1 місяця від дня пред`явлення цієї вимоги.

Грошові кошти ОСОБА_2 ОСОБА_3 не повернуті.

Оригінали вказаних вище розписок були надані ОСОБА_3 суду та оглянуті під час розгляду справи.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте ОСОБА_4 порушив свої зобов`язання щодо повернення коштів за вимогою позивача.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи, що ОСОБА_4 факт власноручного написання вказаних розписок не оспорив та не надав належних доказів повернення боргу у повному обсязі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановив природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договорами позики.

Доводи касаційної скарги про те, що надані позивачем розписки не містять будь-яких даних щодо позикодавця є безпідставними, оскільки особа, яка має оригінал боргової розписки, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19 (провадження № 61-13172св19), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21), від 15 травня 2025 року у справі № 212/7460/23 (провадження № 61-17409св24).

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Браверман Владислав Олександрович,залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 липня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов