Справа № 344/3452/25
Провадження № 22-ц/4808/1221/25
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк», на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2025 року, в складі судді Польської М.В., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Ідея Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М. про визнання виконавчого напису від 12.10.2021 №11970 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову вказувала, що 12.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором від 09.04.2020 у сумі 57537,58 грн. Вважає виконавчий напис таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки заборгованість не є безспірною, а також не було надано оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2025 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. від 12.10.2021 №11970 таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211, 20грн та витрати на професійну правову допомогу у сумі 10 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що оскільки стягувачем у виконавчому провадженні про примусове виконання виконавчого напису №11970 від 12.10.2021 є АТ «Ідея Банк», то належним відповідачем у справі є АТ «Ідея Банк».

Банк вважає такий висновок помилковим, оскільки 07.07.2023 АТ «Ідея Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу №07072023, згідно якого, Банк відступив право вимоги до ОСОБА_1 , що виникло на підставі Кредитного договору № R01.00106.006617529 від 09.04.2020 року.

Таким чином, після укладення зазначеного договору факторингу, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набула статусу кредитора (стягувача) згідно виконавчого напису, вчиненого 12.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрованим в реєстрі за №11970, по відношенню до ОСОБА_1 .

Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі №639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) зробив висновки про те, що: «у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні», «Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань».

АТ «Ідея Банк є стягувачем у виконавчому проваджені, яке відкрите 30.11.2021, а договір факторингу про відступлення права вимоги укладено 07.07.2023. Тобто право вимоги відступлено після відкриття виконавчого провадження. На даний час АТ «Ідея Банк» не має права вимоги до ОСОБА_1 , тому не може відповідати за вказаним позовом.

Таким чином, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.06.2025 підлягає скасуванню.

Щодо розрахунку заборгованості, який долучений до вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань, суд першої інстанції помилково вважав, що період нарахування даним розрахунком вказано не правильно тому заборгованість не є безспірною. Суд першої інстанції зазначає, що період нарахування за даним розрахунком вказано з 09.04.2020, а не 09.04.2021 як зазначено у виконавчому написі.

Такі твердження суду є помилковими, оскільки дата 09.04.2020, на яку вказує суд, не визначає період нарахування, а позначає дату укладення кредитного договору. Суд першої інстанції помилково визначив дату укладення кредитного договору як період нарахування заборгованості.

Отже, АТ «Ідея банк» належним чином підтвердив безспірність заборгованості з метою вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, то судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, як позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Проте, всупереч цьому, позивач на власний розсуд визначила форму і зміст позовної заяви та вирішила подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат після подання позовної заяви та не вказала на поважність не подання таким разом з позовною заявою.

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

В даній справі першою заявою по суті є позовна заява. Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник Цимбал А.А. зазначила, що судом чітко встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не є правонаступником за даним кредитним зобов`язанням, а відповідно виконавчим провадженням.

Предметом спірних правовідносин є саме виданий виконавчий напис №11970 від 12.10.2021, стягувачем у виконавчому провадженні про примусове виконання виконавчого напису №11970 від 12.10.2021 є саме АТ «Ідея Банк». Вважає, що АТ «Ідея банк» є належним відповідачем. ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не є належним відповідачем у даній справі і третьою особою, так як у позивача з даною особою не виникало жодних правовідносин.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наданий кредитором розрахунок заборгованості не дозволяє однозначно встановити безспірність суми боргу, що є обов`язковою умовою для вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Відповідач стверджує, що суд першої інстанції помилково вказав на невідповідність періоду нарахування, зокрема що в розрахунку зазначено період з 09.04.2020, тоді як у виконавчому написі зазначено початок нарахування з 09.04.2021. Водночас АТ «Ідея Банк» сам визнає, що дата 09.04.2020 є датою укладення кредитного договору, а не початком періоду нарахування заборгованості. Це лише підтверджує, що в поданому розрахунку фактичний період нарахування боргу прямо не вказано або вказано таким чином, що не дозволяє його чітко визначити. АТ «Ідея Банк» кредитного договору не надав та строк дії договору чітко не визначений, що і робить заборгованість спірною.

У зв`язку з відсутністю чіткого зазначення періоду нарахування в розрахунку, поданому з метою вчинення виконавчого напису, у суду виникли обґрунтовані сумніви щодо правильності та безспірності визначеної заборгованості. Отже, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному з`ясуванні фактичних обставин справи та належному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Вважає також що суд обґрунтовано у відповідності до вимог чинного законодавства стягнув витрати на професійну правничу допомогу, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Представник АТ «Ідея Банк» Гаталяк Н.І. у судовому засіданні у режимі відео конференції підтримала доводи апеляційної скарги, з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 у режимі відео конференції заперечила доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М. у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів безспірність заборгованості та не надав самого правочину чи перелік всіх документів, які надавались стягувачем нотаріусу. Тому у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором від 09.04.2020 за період з 09.04.2021 по 06.09.2021 у сумі 57537.58грн (а.с.26).

30.11.2021 було відкрите виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого напису.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу II Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу II Порядку).

Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вказані висновки також підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18).

Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відсутність оригіналу нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічні висновки викладено також в постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19).

Як вбачається з матеріалів справи, вчиняючи виконавчий напис від 12.10.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 57 537,58 грн, приватний нотаріус керувався, в тому числі, і пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, відповідно до якого кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Матеріали справи не містять доказів того, що АТ «Ідея Банк» надав приватному нотаріусу нотаріально посвідчений кредитний договір від 09.04.2020 року, який був підставою для вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів дотримання нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Суд обґрунтовано відхилив заперечення відповідача про те, що АТ «Ідея Банк», не є належним відповідачем у даній справі.

Так, судом встановлено, що 07.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу, згідно якого передано право вимоги в т.ч. за кредитним договором від 09.04.2020, укладеного з позичальником ОСОБА_1 , заборгованість за яким становить 86642,92грн.

Заборгованість по виконавчому написі та заборгованість по договору факторингу за даним кредитним договором різні.

Виконавчий напис пред`явлено до виконання до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби стягувачем АТ «Ідея Банк».

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 24.04.2024 та від 20.12.2024 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про заміну сторони виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого напису №11970 від 12.10.2021 її правонаступником.

З огляду на зазначене та зважаючи, що предметом спірних правовідносин є виконавчий напис №11970 від 12.10.2021, стягувачем у ВП про примусове виконання виконавчого напису №11970 від 12.10.2021 є АТ «Ідея Банк», то позивачем обґрунтовано пред`явлено позов до стягувача у виконавчому провадженні відкритому за виконавчим написом - АТ «Ідея Банк».

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що стороною позивачки до позовної заяви не додано жодних доказів (орієнтовного розрахунку) на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, а відтак у суду не було підстав для стягнення таких на користь позивачки, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною другою статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Наведена норма процесуального закону надає суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору.

У Постанові Верховного Суду від 08.04.2021 року у справі № 161/20630/18 зроблено висновок про те, що аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Задовольняючи частково заяву позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував те, що позов задоволено в повному обсязі, перевірив надані позивачкою докази на підтвердження надання правової допомоги та виходячи з принципу розумності та співмірності, стягнув із заявленої до стягнення суми 15500 грн - 10000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Підставою для відшкодування відповідних судових витрат, в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу, є довіреність або ордер, виданий згідно Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», детальний опис робіт (наданих послуг), а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивачки у відзиві на апеляційну скаргу було заявлено клопотання про стягнення з відповідача АТ «Ідея Банк» витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно попереднього розрахунку в сумі 13 000 грн.

До відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду адвокатом Цимбал А.А. додано ордер на надання правничої допомоги №1948072 від 29.07.2025, акт виконаних робіт до угоди №141-вц/ц-24 про надання правової допомоги від 8 серпня 2025 року, рахунок фактуру № СФ-141-вн/ц-25-2 від 06.08.2025, попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №98 від 08.08.2025.

05 вересня 2025 року представник АТ «Ідея Банк» Гаталяк Н.І. подала письмові пояснення, в яких зазначає, що заявлена представником позивача сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн є недоведеною та неспівмірною із складністю судового спору, значно завищеною, не обґрунтованою, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та повинна бути зменшена судом або відмовлено у задоволенні такої.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі N 922/1964/21 (провадження N 12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107-109).

Таким чином, подана представником відповідачки заява про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає до часткового задоволення.

З акту виконаних робіт до Угоди 141-вц/ц-24 про надання правової допомоги від 08.08.2025 видно, що розмір виплати адвокату Цимбал А.А. за надання правової допомоги становить 13 000 грн. До наданих послуг враховано надання усної консультації та аналізу судового рішення у справі 1 000 грн, аналіз апеляційної скарги на рішення 2 000 грн, складання та направлення відзиву на апеляційну скаргу 5 000 грн, попередня оплата участі у судовому засіданні по справі 5 000 грн.

Разом з тим, колегія суддів, встановивши, що відповідно до акту про надання правової допомоги включено види правової допомоги надання усної консультації та аналізу судового рішення у справі, аналіз апеляційної карги на рішення та надсилання відзиву на апеляційну скаргу, охоплюється єдиною метою надання правничої допомоги і такі послуги не можуть мати окремої вартості, оскільки виконання такої роботи є безумовним при наданні правничої допомоги.

Таким чином, беручи до уваги обсяг наданої правої допомоги адвокатом при розгляді справи в апеляційній інстанції, відповідність їх критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а також у зв`язку з клопотання сторони відповідача щодо співмірності заявлених витрат, колегія суддів приходить до висновку, що доведеним та обґрунтованим є відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк»залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2025 року без зміни.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819, м. Львів вул. Валова, б 11) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою АДРЕСА_1 ) 5000 грн витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції,

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, у випадку передбаченому п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 15 жовтня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин