Номер провадження: 22-ц/813/2196/25
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі судді Науменка А.В., в приміщенні того ж суду,

в с т а н о в и в:

28 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом, який мотивував тим, що 28 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. За умовами Договору Відповідачу передались грошові кошти в розмірі 27000 доларів США в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання договору, а відповідач зобов`язувався повернути позивачу всю суму позики в строк до 28 грудня 2020 року, відповідно до Додаткової угоди від 27 березня 2017 року.

Відповідачем за весь період користування коштами було повернуто 5180 доларів США. Таким чином, як зазначає позивач, за відповідачем залишається зобов`язання повернути суму позики за вказаним вище договором у розмірі 21820 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно 815378 гривень 49 копійок (відповідно до перерахунку за офіційним курсом НБУ співвідношення національної валюти до валюта США складає 1 долар США дорівнює 37,3684 гривень).

Позивач вказує, що неодноразово зустрічався з відповідачем, однак до цього часу всі гарантії та обіцянки недотримані, позика не повернута, а тому позивач вимушений захищати свої права та інтереси в судовому порядку (а.с. 1-3).

Відповідно до п. 6 Договору позики, в разі прострочення повернення позики позикодавець має право нарахувати пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

У зв`язку з чим з посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ч. 1 ст. 1049, 526, ч. 2 ст. 625, 610, 611 ЦК України позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 21820 дол. США, що на день подачі позову еквівалентно 815378,49 грн, а також 3% річних за користування коштами у розмірі 28280,79 грн та пеню за несвоєчасне повернення суми позики у розмірі 297613,15 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики в сумі 21820 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно 815378, 49 грн, а також 3% річних за користування коштами у розмірі 28280,79 грн, пеню за несвоєчасне повернення суми позики у розмірі 297613,15 грн та сплачений судовий збір у розмірі 11412,72 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 12000,00 грн (а.с. 55-57).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року (а.с. 87-88).

Не погоджуючись із заочним рішенням, ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не здійснив належного сповіщення відповідача про дату, час та місце судового засідання, оскільки неотримання відповідачем судових повісток зумовлене не суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу, а зумовлене об`єктивними обставинами наслідками військової агресії проти України, небезпекою проживання за зареєстрованою адресою, так як зареєстроване місце проживання відповідача ( АДРЕСА_1 ) це гуртожиток військової частини НОМЕР_1 Повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а тому відповідач змінив своє місце проживання. Крім того, скаржник зазначає, що він не укладав з позивачем договір позики від 28 грудня 2016 року та додаткову угоду до нього від 27 березня 2017 року і не отримував від позивача кошти в сумі 27000 дол. США та не зобов`язувався їх повернути до 28 грудня 2020 року (а.с. 98-101).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року залишити без змін, а також долучити до матеріалів справи графік повернення позики до договору від 28.12.2016. В доводах відзиву сторона позивача зазначає, що з початку повномасштабного вторгнення та оголошення воєнного стану пройшов доволі значний проміжок часу, протягом якого відповідач не змінив зареєстроване місце свого проживання, а тому доводи апеляційної скарги в частині неналежного сповіщення із зазначених підстав є недоцільними.

Щодо неукладання договору позики та додаткової угоди до нього, сторона позивача зазначила, що у позивача наявні оригінали договору позики та додаткової угоди до нього, які були надані в суді для огляду, а тому позивач належними доказами підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Також наголошує на тому, що підтвердженням виконання договору позики є графік повернення позики до договору від 28.12.2016, де позичальником проставлені відповідні підписи навпроти сум повернення позики (а.с. 116-118).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване заочне рішення без змін.

Відповідач ОСОБА_2 , явка якого була визнана обов`язковою під час судового засідання 19.08.2025, до судового засідання 07.10.2025 не з`явився. Його представник просив відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , як керівник (директор) ТОВ «Автодор», відряджений терміном на 15 календарних днів (з 25.09.2025 по 09.10.2025) у Херсонську область, на підтвердження чого долучено копію наказу про відрядження директора № 26-ВД від 24.09.2025.

Розглядаючи клопотання відповідача ОСОБА_2 від 07.10.2025 про відкладення розгляду справи у зв`язку із його відрядженням, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач ініціював апеляційне провадження у серпні 2024 року, у судове засідання, призначене на 19.08.2025 о 12-й, не з`явився, доказів поважності причин такого не надав, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, його явку було визнано обов`язком для надання експериментальних зразків почерку, оскільки він заявляв про призначення почеркознавчої експертизи та узгоджено із представником відповідача дату наступного судового засідання 07 жовтня 2025 року о 15.40 год.

Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з серпня 2024 року, апеляційне провадження відкрито 02 вересня 2024 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув у листопаді 2024 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року відповідачу відмовлено у призначенні по справі судової почеркознавчої експертизи.

Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції відповідачем висловлено у заяві по суті справи - в апеляційній скарзі.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а його неявку в судове засідання для дачі суду експериментальних зразків почерку та неповідомлення суду протягом року відомостей про те, де саме можна суду витребувати його вільні зразки почерку, що є його процесуальним обов`язком як сторони, яка заявляє відповідне клопотання, не можна вважати добросовісним здійсненням учасником справи своїх прав та обов`язків.

Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений в особі свого повноважного представника, а також особисто як користувач Електронного Суду, про дату, час та місце розгляду справи ще 21.08.2025 17:22:48. Натомість лише 07 жовтня 2025 року в день узгодженої дати судового засідання надав суду підписаний ним самим як директором ТОВ «Автодор» Наказ № 26-ВД від 24.09.2025 про своє відрядження з 25.09.2025 по 09.10.2025 у смт Нововоронцовка Нововоронцовськогої територіальної громади Бериславського району Херсонської області для вирішення виробничих питань, що вочевидь не відповідає засадам добросовісності здійснення учасниками цивільного процесу своїх процесуальних прав та обов`язків, а відповідач, як ініціатор судового провадження в суді апеляційної інстанції, має демонструвати готовність на всіх етапах такого брати участь у судових процедурах.

Отже, у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 слід відмовити, і наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений Договір позики.

Відповідно до п. 1 Договору визначено, що ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 27000,00 дол. США в еквіваленті за офіційним курсом НБУ України на дату підписання цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (а.с. 7-8).

Пунктом 5 визначено, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 30 квітня 2017 року (а.с. 7).

Відповідно до Додаткової угоди від 27 березня 2017 року відповідач зобов`язувався повернути позивачу всю суму позики в строк до 28 грудня 2020 року (а.с. 9).

Звертаючись до суду із позовом, позивач повідомив, що відповідач за весь період користування коштами повернув 5180 доларів США (а.с. 1), однак в повній мірі зобов`язання відповідач не виконав (а.с. 2).

До позову також долучено розрахунок 3 % річних від простроченої суми станом на 27 грудня 2023 року у розмірі 28280,79 грн та пені у вигляді 0,1 % суми позики за кожен день прострочення станом на 27 грудня 2023 року у розмірі 297613,15 грн (а.с. 4-5)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, проаналізував умови договору позики та вважав позов обґрунтованим.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Як в заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі, відповідач зазначає, що не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, а тому вважає, що заочне рішення підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням норм процесуального права (а.с. 63, 99).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тобто, за відсутності хоча б однієї із вищезазначених умов ухвалення заочного рішення у справі не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду із позовом, позивач у реквізитах позовної заяви зазначив адресу відповідача: АДРЕСА_2 (а.с. 1).

Частинами 6 та 8 ст. 187 ЦПК України визначено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Так, згідно з відповіддю № 389726 від 02 січня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

З матеріалів справи також вбачається, що судова повістка на 30 травня 2024 року (дата ухвалення заочного рішення), що направлялася на адресу відповідача: АДРЕСА_2 , повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним сповіщенням учасника справи про дату, час та місце розгляду справи.

Хоча умовою ухвалення заочного рішення є саме повторна неявка відповідача в судове засідання без поважних причин (ч. 4 ст. 223 ЦПК України), а відповідач вважається повідомленим належним чином саме на дату ухвалення заочного рішення 30 травня 2024 року о 12-й, проте таке не є безумовною підставою для скасування заочного рішення, натомість довід про порушення судом норм процесуального права як обов`язкової підстави для скасування судового рішення є помилковим, оскільки відповідач належно повідомлений про дату, час і місце його ухвалення.

А отже, судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення дотримано порядок належного сповіщення відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не здійснив належного сповіщення відповідача про дату, час та місце судового засідання, оскільки неотримання відповідачем судових повісток зумовлене не суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу, а зумовлене об`єктивними обставинами наслідками військової агресії проти України, небезпекою проживання за зареєстрованою адресою, так як зареєстроване місце проживання відповідача ( АДРЕСА_1 ) це гуртожиток військової частини НОМЕР_1 Повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а тому відповідач змінив своє місце проживання, колегія суддів відхиляє, оскільки належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України, відповідачем суду не надано, а отже обов`язок доказування в цій частині стороною відповідача також не виконано.

Щодо суті спору колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Заперечуючи факт підписання зазначеного договору, до апеляційної скарги долучено клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи та витребування почеркового матеріалу.

Проведення експертизи відповідач просив доручити ОНДІСЕ. На вирішення експерта просив поставити наступні запитання:

1. Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у документі договір позики від 28 грудня 2016 року між громадянином України ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 , у графі «Позичальник ОСОБА_2 » ОСОБА_2 ?

2. Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у документі додаткова угода від 27 березня 2017 року до договору позики від 28 грудня 2016 року між громадянином України ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 , у графі «Позичальник ОСОБА_2 » ОСОБА_2 ?

А також, просив витребувати у позивача, ОСОБА_1 , оригінали договору позики від 28 грудня 2016 року та додаткової угоди до нього від 27 березня 2017 року та витребувати у відповідача, ОСОБА_2 , оригінали документів зі зразками почерку (цифрових записів, підпису) (а.с. 106-108).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року вказане клопотання залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, колегія суддів взяла до уваги, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України одним із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, є висновки експертів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумнів щодо їх правильності.

За ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Крім того, процесуальним законом закріплений обов`язок сторони подавати докази разом з поданням першої заяви по суті справи, якою для відповідача є відзив на позовну заяву (ч. 3 ст. 83 ЦПК України).

Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, у самій заяві обґрунтовував свої заперечення щодо задоволення позовних вимог, зокрема, доводами щодо неукладеності договору позики та зазначав про необхідність призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи (а.с. 64-65).

З цих же підстав, до апеляційної скарги додано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що на час розгляду справи судом першої інстанції він вимушений був змінити своє місце проживання через воєнні дії, тому не отримував судові повістки.

Частинами 1-3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, на стадії перегляду справи судом апеляційної інстанції питання про призначення судової експертизи може бути вирішено у разі, якщо судом першої інстанції було незаконно відмовлено в задоволенні заявленого клопотання, або якщо існували об`єктивні перешкоди для його подання в суді першої інстанції, тобто, наявні причини, які можуть бути визнані судом поважними та обґрунтованими.

Також колегія суддів враховує висновки, зроблені КЦС ВС у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 щодо застосування процедури discovery та умови для прийняття нових доказів.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті,суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Скасовуючи судове рішення апеляційного суду, КЦС ВС у черговий раз нагадав суду про порядок, умови та підстави прийняття і дослідження нових доказів, які не були подані до районного суду.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Зі змісту наведеної статті у взаємозв`язку зі статтями 259, 260, 368 ЦПК України всі судові рішення, ухвалені суддею-доповідачем під час підготовки справи до апеляційного розгляду, викладаються у формі ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд звернув увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи в розумні строки. Це свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні саме в суді першої інстанції.

Зазначене підтверджується численною, сталою і незмінною практикою Верховного Суду, яка наведена в постанові.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1статті 1 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Засадами цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 11 ЦПК України) та диспозитивність, який встановлює розгляд справи судом не інакше як за зверненням, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках (ч. 1 ст. 12 ЦПК).

Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач в особі свого представника адвоката Крушенівського Р.О. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення у серпні 2024 року, а із апеляційною скаргою на рішення 26.08.2024 , ставлячи питання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Проте, в жодному із вказаних клопотань він не заявляв про витребування його вільних зразків почерку, що відповідно до п. 1.3. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), є обов`язковим, оскільки для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Розділом 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, внормовано надання в розпорядження експертів: вільних зразків (оригіналів) підпису (не менше 15-25 під.), в офіційних, різнохарактерних за змістом та цільовим призначенням документах, виконаних максимально наближених за часом до оспорюваного документа, які можуть міститися у офіційних документах, тощо.

Зокрема, вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи. Щодо експериментальних зразків почерку, то вони відбираються у визначеному вказаними рекомендаціями порядку судом як органом, що призначає таку експертизу.

Тобто, надання вільних та умовно-вільних зразків почерку в розпорядження експерта є обов`язком суду (п. 1.3 Рекомендацій).

У судовому засіданні 19.08.2025 представник відповідача підтримав вказане клопотання, проте не повідомив суду, де можна витребувати вільні зразки почерку відповідача та не надав доказів поважності неявки відповідача в судове засідання, який має надавати умовно-вільні зразки почерку у судовому засіданні, просив розгляд справи відкласти.

У судове засідання на 07 жовтня 2025 року о 15.10 час узгоджений із представником відповідача відповідач, явка якого була визнана обов`язковою, знову не з`явився, надавши суду відомості про своє відрядження як директора підприємства (наказ про таке виданий самим відповідачем), і так само не надавши відомостей про можливість суду витребування вільних зразків почерку відповідача.

Враховуючи, що справа перебуває в провадженні апеляційного суду з серпня 2024 року та право усіх учасників справи, зокрема, позивача на розгляд його справи в розумні строки, ухвалено розглядати справу за відсутності відповідача.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що представник відповідача є фахівцем у галузі права, йому роз`яснювався зміст Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, проте у чергове судове засідання відповідач для вирішення заявленого ним клопотання не з`явився і причина такого визнана неповажною, необхідні зразки підпису відповідача для експертного дослідження не надав, а можливості відібрати експериментальні зразки підпису суд позбавили.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2023 року у справі № 758/13264/19.

Натомість, позивач надав оригінал договору позики, укладений між сторонами, до справи в суді першої інстанції.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачу надавалося достатньо часу для того, щоб належним чином виконати покладений на нього процесуальний обов`язок щодо збирання та надання до суду доказів, які в подальшому мали використовуватися у разі призначення у даній справі почеркознавчого дослідження, однак відповідач вказаного не здійснив, причин поважності неподання відповідних доказів із клопотанням суду не надав, питання щодо продовження строку на подання таких не ініціював, що, у свою чергу, свідчить про необґрунтоване затягування ним як ініціатором апеляційного провадження строків розгляду цивільної справи, з огляду на що, оскільки збирання доказів не є обов`язком суду, колегія суддів вважає, що підстави для призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи відсутні.

Таким чином, за встановлених обставин, колегія суддів вважала за потрібне клопотання ОСОБА_2 в особі свого представника Крушенівського Романа Олексійовича про призначення судової почеркознавчої експертизи залишити без задоволення.

Таким чином, відповідачем не виконано свій процесуальний обов`язок та не спростовано укладення ним договору позики, матеріали справи не містять доказів неукладеності даного договору, про недійсність даного договору стороною відповідача не заявлялося, контррозрахунку розміру заборгованості також не надано і про таке не йдеться в апеляційній скарзі, натомість, суд розглядає справи на підставі таких засад цивільного судочинства як диспозитивність та змагальність (ст. 13, 12 ЦПК України), і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а тому з огляду на презумпцію правомірності правочину та не спростування цього відповідачем, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності обґрунтованості позовних вимог.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи відповідача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та відповідно не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Крушенівського Романа Олексійовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 10 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький