Справа № 338/360/21
Провадження № 22-ц/4808/987/25
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 07 квітня 2025 року, в складі судді Шишка О.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування заповіту,

в с т а н о в и в :

17 березня 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 у якому просив визнати недійсним та скасувати в частині розподілу грошових коштів, заповіт його батька ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. від 20 жовтня 2014 року.

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його та відповідача батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири (1/3 частка) за адресою АДРЕСА_1 та рахунків у банках: ПриватБанк, Укрексімбанк, Банк Аваль та Ощадбанк

Після смерті батька ними отримано заповіт від 20.10.2014, відповідно до якого усі грошові кошти в усіх банках та фінансових установах батько заповів ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що за життя батько про заповіт не згадував, а незадовго до смерті надав йому довіреність на право розпоряджатися двома рахунками в ПриватБанку.

Ознайомившись із заповітом позивач дійшов висновку про те, що заповіт не міг бути підписаний його батьком, оскільки підпис батька у заповіті відрізняється від справжнього підпису його батька в паспорті, а також речення про особисте прочитання та особисте підписання написане не почерком батька, крім того бажання батька передати всі грошові кошти в всіх банках та фінансових установах відповідачу є нелогічним, оскільки доручення на розпорядження цими коштами батько надав йому, що свідчить про його бажання передати кошти на розпорядження саме позивачу.

Окрім того, позивач просив врахувати, що протягом останніх років відповідач не опікувався батьками та не спілкувався з ними.

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на позов у якому зазначив, що при складанні заповіту батько перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяв добровільно. Зміст заповіту прочитано заповідачем та підписано безпосередньо ним у присутності нотаріуса, який перевірив дієздатність заповідача та з» ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті, а відтак відсутні підстави вважати оскаржуваний заповіт недійсним.

07 травня 2021 року позивач ОСОБА_2 заявив клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просив поставити питання чи належить підпис на заповіті від 20.10.2014 ОСОБА_3

11 серпня 2021 ОСОБА_2 подав до суду клопотання про подання додаткових відомостей про обставини які мають значення для справи.

Зазначив, що при написанні заповіту волевиявлення його батька не було вільним, не відповідало його волі, заповідач не усвідомлював значення своїх дій, оскільки заповідач розпорядився у заповіті спільними коштами, які належали не тільки йому, але й дружині заповідача та позивачу, які спільно проживали за однією адресою по АДРЕСА_1 та мали спільний бюджет.

Із заповіту також слідує, що заповідач не володів жодними відомостями про наявну в нього нерухомість та свої грошові кошти, не знав номерів рахунків в яких банках чи фінансових установах та якій валюті знаходяться кошти.

Позивач вважає, що вказані обставини підтверджують не вільне волевиявлення заповідача при складанні заповіту.

Заповіт був написаний всього через декілька днів після смерті та похорону дружини заповідача, з якою він прожив у шлюбі 55 років, заповідач перебував у морально пригніченому подавленому стані, а тому не міг тверезо мислити та усвідомлювати значення своїх дій.

Підтвердити зазначені обставини можуть ряд свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 .

11 серпня 2021 року ОСОБА_2 подав клопотання про зміну предмету позову, в якому посилаючись на те, що особа (особи) які складали заповіт не володіли жодними відомостями про наявні у заповідача грошові кошти та нерухомість, а також на неналежне виконання нотаріусом своїх обов`язків та вчинення ним неправомірних дій щодо перевірки права власності на нерухомість та з`ясування інформації щодо грошових коштів, просив визнати недійсним та скасувати заповіт в цілому, а не в частині розподілу грошових коштів.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 12 серпня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті та призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи виконаний рукописний текст у заповіті ОСОБА_3 , що посвідчений 20.10.2014 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. за реєстровим номером № 843 ОСОБА_3 ? Чи виконаний підпис під заповітом ОСОБА_3 ?

Проведення експертизи доручено експертам Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/109/-21/9314-ПЧ від 23.10.2021 Івано-Франківського НДЕКЦ рукописні написи та підпис в графі «Підпис заповідача:» у заповіті посвідченому 20.10.2014 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. за реєстровим номером № 843 виконані ОСОБА_3 .

14 грудня 2021 року позивач ОСОБА_2 подав клопотання про надання додаткових доказів.

Позивач вказав, що підписання заповіту його батьком у нотаріуса відбулось без залучення свідків, нотаріусом не було встановлено можливість його батька самостійно прочитати заповіт у зв`язку з вадами зору, підтвердження того, що батько мав при собі окуляри немає.

Крім того, просив врахувати що напередодні складання заповіту померла дружина заповідача, що негативно вплинуло на стан його здоров`я, у зв`язку з чим він приймав ліки, які впливають на нервову систему, знижують швидкість реакцій та увагу, а саме гідазепам. Під впливом даного препарату, пережитого стресу, батько під тиском відповідача підписав заповіт, з текстом якого у зв`язку з проблемами із зором, фізично не міг повноцінно ознайомитися.

21 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Храбатин А.В. подав клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи на вирішення якої просив поставити питання чи був у ОСОБА_3 депресивний розлад або стан нервового потрясіння внаслідок смерті дружити протягом 15 днів з моменту її смерті та до складання заповіту 20.10.2014?; Чи перебував ОСОБА_3 на момент складання заповіту в такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій, надавати їм належну оцінку або керувати своїми діями внаслідок смерті дружини, депресивного розладу, або нервового потрясіння, прийому денного транквілізатора? Чи перебував ОСОБА_3 під впливом психологічного тиску в момент підписання заповіту від 20.10.2014?

Ухвалою Богородчанського районного суду від 27.06.2022 клопотання сторони позивача задоволено та призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи розумів ОСОБА_3 на момент складання заповіту значення своїх дій, та чи міг керувати ними внаслідок нервового потрясіння, психічного розладу, прийому денного транквілізатора «Гідазепам» після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 дружини ОСОБА_9 .?

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 124 Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 10.02.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 на момент укладення заповіту від 20.10.2014 року хронічним психічним захворюванням недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Можливий прийом ОСОБА_3 медичного препарату Гідазепам не викликає порушень основних психічних процесів (свідомість, сприйняття, мислення, воля, емоції, пам`ять, інтелект). «Нервове потрясіння» не є психіатричним діагнозом та відноситься до «реакції горя», що є непатологічним, психологічним відреагуванням на втрату близької людини.

07 березня 2024 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Храбатин А.В. подав повторне клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи.

Клопотання обґрунтовано тим, що в межах кримінального розслідування за ч.2 ст. 192 КК України була проведена комісійна посмертна експертиза у Львівській філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 25.01.2024.

Згідно висновків експертівпсихіатрів питання психіатричного характеру, поставлені на вирішення експертизи щодо психічного стану ОСОБА_3 і його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, під час вчинення правочину (заповіту) від 20.10.2014 можуть вирішуватися тільки при проведенні судово-психіатричної експертизи в рамках цивільного судочинства. Згідно з висновком судового експерта-психолога ОСОБА_3 , враховуючи суттєві зміни індивідуально-психологічних особливостей структури особистості та стан гострої реакції горя, синдрому втрати та зупинки часу, після смерті своєї дружини ОСОБА_9 під час підписання заповіту міг піддаватися впливу інших осіб.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 19.03.2024 клопотання задоволено, призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи розумів ОСОБА_3 на момент складання заповіту значення своїх дій, та чи міг керувати ними?

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 359/2024 Івано-Франківської філії судових експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 20.12.2024 ОСОБА_3 страждав органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу у формі вираженого органічного психосиндрому, згідно МКХ-10 F 07.9.

ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту 20.10.2014.

Рішенням Богородчанського районного суду від 07 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 843.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 грн судового збору та 72104,20 грн витрат за проведення Івано-Франківською філією судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 грудня 2024 року № 359/2024, а всього на користь позивача 73012,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, 14 жовтня 2014 року (7 днів після смерті матері) був складений і посвідчений перший заповіт нотаріусом Гречанюк О.П., 15 жовтня 2014 (8 днів після смерті матері) батьком ОСОБА_3 була видана довіреність на право користуватися рахунками в національній і іноземній валюті, посвідчена нотаріусом Кучак Н.В. 20 жовтня 2014 (14 днів після смерті матері) був складений і посвідчений заповіт нотаріусом Кучак Н.В. (другий заповіт заповідача). Отже, на протязі перших 2 тижнів після смерті матері 2 різні нотаріуси офіційно посвідчили 3 різні документи. Вважає, що посвідчення даних заповітів здійснювалось відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджує дієздатність заповідача.

Заповідач ОСОБА_3 особисто приходив до нотаріусів, сам читав і підписував перший і другий заповіти, довіреності. Крім того, заповідач сам ходив на юридичні консультації в той час, не дивлячись не те, що йому було 83 роки. Отже, заповідач протягом перших 2 тижнів після смерті своєї дружини мав сили, здоров`я та бажання виконувати юридичні дії.

Через 6 місяців після смерті дружини заповідач разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись в нотаріальну контору (нотаріус Кучак Н.В.), яка склала і посвідчила договір про поділ спадкового майна. В той же день було складене і видане свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене нотаріусом Кучак Н.В.

Отже, заповідач протягом перших 6 місяців після смерті дружини мав сили і здоров`я неодноразово приходити до нотаріусів, читати, аналізувати та підписувати документи, тобто мав фізичну змогу відповідати за свої дії.

Нотаріус Кучак Н.В. під присягою підтвердила, що заповідач був здоровий в момент підписання заповіту, що також підтверджено показами свідків.

Заповідач після смерті дружини прожив ще 6 років. Сам себе обслуговував, не мав проблем зі здоров`ям чи здатності до самообслуговування. Не було жодних медичних показань, які б свідчили, що у заповідача були проблеми з психічним здоров`ям.

Перша посмертна судово-психіатрична експертиза, проведена 10 лютого 2023 року Львівською філією судових експертиз МОЗ України підтвердила відсутність у заповідача проблем з психікою. Експерт упевнено констатував, що на момент укладення заповіту хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності заповідач не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

25 січня 2024 інший експерт з Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут психіатрії МОЗ України» зазначив, що під впливом сильних емоційних стресів людина може піддаватися впливу інших осіб.

Зазначив, що батько проживав в квартирі один, без піклувальника, що свідчило про здатність до самообслуговування та здатність керувати своїми діями.

Позивач ОСОБА_2 стверджував, що заповідач приймав денний Гідазепам, який може привести до порушень психіки. Однак, він часто розмовляв з батьком та не чув від нього, щоб той приймав даний препарат. Крім того, даний препарат офіційно дозволений в Україні та не може привести до порушень психіки.

Позивач також стверджував, що зважаючи на незначний проміжок часу, який пройшов після смерті матері до часу складання оспорюваного заповіту можна прийти до висновку, що відповідач, скориставшись безпорадним та хворобливим станом батька змусив підписати заповіт. Однак, рішення заповісти всі фінансові збереження відповідачу закріплені не тільки в оспорюваному заповіті, але й в інших документах, в тому числі в першому заповіті (заповіт від 14 жовтня 2014 року, другому заповіті (заповіт від 20 жовтня 2014), заповідальними розпорядженнями виданими банкам в період з 2008 по 2015 р., довіреності, завіреної нотаріусом на право користуватися та розпоряджатися всіма гривневими та валютними рахунками.

На думку апелянта не має сумніву, що рішення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Позивач ОСОБА_2 зазначав, що за життя батько надав йому довіреність на розпорядження своїм майном, однак він не мав наміру знімати вклади чи переоформляти їх. Однак, ні батько, ні мати ніяких довіреностей на свої депозитні рахунки позивачу не надавали. Всі довіреності заповідач та його дружина надавали тільки йому відповідачу ОСОБА_1 . Одне із заповідальних розпоряджень дружини заповідача, видане ще в 2010 році Приватбанку, де вказано, що всі кошти заповідаються відповідачу. Заповідальне розпорядження видане Приватбанку заповідачем в 2011, підтверджує, що всі 100% вкладу він заповів відповідачу. Довіреність, завірена нотаріусом, дає право відповідачу користуватися, розпоряджатися всіма рахунками заповідача як в національній так і в іноземній валюті. Тільки незадовго до смерті заповідач дав позивачу дозвіл на 1 рахунок, на який приходила пенсія, щоб він міг купувати продукти та оплачувати комунальні послуги.

Висновок судово-медичної експертизи зроблений Івано-Франківською філією судових експертиз 20 грудня 2024 року є протилежним до висновків двох інших експертиз. У висновку зазначено що «Хворий страждав органічним ураженням головного мозку судинного генезу у формі вираженого органічного психосиндрому, згідно МКХ-10. Таким чином не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту».

Посмертна судово-медична експертиза проводиться на основі тих медичних документів, які були надані для аналізу. Тобто, просто аналізується історія хвороби померлого на основі заключень лікарів, результатів аналізів і т.д. В рішенні суду зазначено, що в процесі досудового розслідування було отримано медичну картку заповідача. Однак всі аналізи, рентгени, заключення лікарів завжди зберігалися вдома у заповідача. Таким чином позивач мав доступ до цих документів і міг сфальсифікувати дані аналізів.

Апелянт просив рішення суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_10 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Вказав, що у зв`язку із нововиявленими обставинами (доказами виявленими в межах кримінального розслідування) та клопотанням позивача ОСОБА_2 судом було призначено повторну експертизу саме в рамках цивільного судочинства, щодо встановлення здатності особи усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, на момент вчинення такою особою певного правочину (тобто, встановлення здатності ОСОБА_3 усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, на момент підписання заповіту 20.10.2014 ), задля досягнення повноти обґрунтування рішення по справі.

За результатами проведеної повторної експертизи судом отримано категоричний висновок, який в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_5 та іншими зібраними й дослідженими доказами у справі, дали для суду підстави прийти до переконання, що ОСОБА_3 не був здатний на момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відтак, судом було дотримано всіх процесуальних норм, досліджено матеріали, а також ліцензованим закладом з дослідження відповідних матеріалів встановлено діагноз згідно із висновком Івано-Франківської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 20 грудня 2024 року № 359/2024: « ОСОБА_3 страждав гіпертонічною хворобою, атеросклерозом, аритмією, що спричинило ураження судин та тканин головного мозку з формуванням дисциркуляторної енцефалопатії у формі психоорганічного синдрому. Стан підекспертного різко погіршився після смерті дружини ІНФОРМАЦІЯ_3 він перестав впізнавати рідних та близьких людей, погіршились його розумові здібності спостерігались виражені когнітивні розлади (зниження пам`яті, порушення сприйняття, мови, розлади мислення та суджень з нездатністю до цілеспрямованої діяльності, труднощі в комунікації, неспроможність ухвалювати рішення) та значні емоційно-вольові порушення емоційно-вольові порушення (апатія, абулія, тривога, загальмованість, байдужість, пригніченість). Зазначена симптоматика відповідає клінічним критеріям розладів психіки та поведінки внаслідок ураження головного мозку у формі вираженого органічного психосиндрому. Ступінь наявного в ОСОБА_3 психічного розладу унеможливлював його здатність довільно коригувати свої дії, міркування та адекватно виражати своє волевиявлення, тобто ОСОБА_3 був не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними станом на момент складання ним заповіту 20.10.2014 р.»

Доводи скаржника про участь заповідача у нотаріальних діях не заперечують визнаного експертами факту відсутності усвідомлення ним значення своїх дій на той момент.

Таким чином, всі необхідні докази, наявні у розпорядженні суду, були належно оцінені, а фактичні обставини встановлені відповідно до вимог процесуального закону. Рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, законним і справедливим та винесене з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України.

Позивач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_10 заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи,колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом встановлено що 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. посвідчено заповіт (зареєстровано в реєстрі за № 843) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому частину квартири АДРЕСА_2 , а також всю належну йому квартиру АДРЕСА_3 заповів ОСОБА_2 , а всі належні йому грошові вклади (суми заощаджень з належними відсотками, компенсаціями та індексаціями) в будь-яких комерційних банках чи інших фінансових установах заповів ОСОБА_1 (а.с. 6 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивач ОСОБА_2 пред`явив позов про визнання недійсним та скасування вищезазначеного заповіту в частині розподілу грошових коштів, посилаючись на те, що підпис у заповіті а також речення про особисте прочитання заповіту виконані не його батьком заповідачем ОСОБА_3 .

Змінюючи предмет позову, позивач просив визнати недійсним заповіт у цілому, а не в частині розподілу грошових коштів.

Надалі, подаючи клопотання про надання додаткових доказів, позивач фактично змінив підстави позову та просив визнати недійсним заповіт з тих підстав, що заповідач не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту через стан нервового потрясіння внаслідок смерті дружити та прийому медичного препарату «Гідазепам».

Не зважаючи на відсутність заяви позивача про зміну підстав позову, судом першої інстанції взято до уваги клопотання позивача та здійснено розгляд справи з урахуванням вказаних позивачем обставин.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_11 заперечень щодо зміни підстави позовних вимог не подавали.

Постановляючи рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив із того, що за результатами проведеної повторної експертизи отримано висновок, який в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_5 та іншими зібраними й дослідженими доказами у справі, дає для суду підстави прийти до переконання, що ОСОБА_3 не був здатний на момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно з вимогами статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У частинах другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Однією з засад судочинства, регламентованих статтею 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України передбачено, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин).

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Матеріалами справи встановлено, що первісно заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного його батьком ОСОБА_3 20.10.2014 з тих підстав що підпис у заповіті та рукописний текст про те, що заповіт ним прочитаний та особисто підписаний виконані не заповідачем не знайшли свого підтвердження.

Так, саме за клопотанням позивача ОСОБА_2 та на підставі поданих ним письмових доказів судом першої інстанції було призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи виконаний рукописний текст у заповіті ОСОБА_3 , що посвідчений 20.10.2014 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. за реєстровим номером № 843 ОСОБА_3 ? Чи виконаний підпис під заповітом ОСОБА_3 ?

Згідно висновку експерта № СЕ-19/109/-21/9314-ПЧ від 23.10.2021 Івано-Франківського НДЕКЦ рукописні написи та підпис в графі «Підпис заповідача:» у заповіті посвідченому 20.10.2014 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. за реєстровим номером № 843, виконані ОСОБА_3 .

Стосовно вимог позивача про визнання недійсним заповіту з тих підстав, що заповідач не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту через стан нервового потрясіння внаслідок смерті дружити та прийому медичного препарату «Гідазепам» слід зазначити наступне.

Так на підтвердження того, що заповідач не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати на момент складення заповіту, позивач просив призначити у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_2 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , натомість відповідач ОСОБА_1 більше 30 років проживає за межами України. Відтак у розпорядженні позивача були наявні усі медичні документи та інші докази щодо стану здоров`я його батька ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що напередодні складання заповіту померла дружина заповідача, що негативно вплинуло на стан його здоров`я, у зв`язку з чим він приймав ліки «гідазепам», які впливають на нервову систему, знижують швидкість реакцій та увагу. Під впливом даного препарату, пережитого стресу, батько під тиском відповідача підписав оспорюваний ним заповіт.

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 124 Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 10.02.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 на момент укладення заповіту від 20.10.2014 року хронічним психічним захворюванням недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Можливий прийом ОСОБА_3 медичного препарату Гідазепам не викликає порушень основних психічних процесів (свідомість, сприйняття, мислення, воля, емоції, пам`ять, інтелект). «Нервове потрясіння» не є психіатричним діагнозом та відноситься до «реакції горя», що є непатологічним, психологічним від реагуванням на втрату близької людини.

Із змісту вказаного висновку експертизи вбачається, що експертами проведено аналіз наданої медичної документації та встановлено, що ОСОБА_3 05.03.2013 року оглядався лікарем урологом, згідно огляду було призначено лікування з приводу урологічних причин (жодних симптомів характерних для розладів психічної діяльності під час огляду не описано). 16.05.2014 ОСОБА_3 оглядався лікарем-окулістом, жодних симптомів характерних для розладів психічної діяльності спеціалістом не висвітлено. Також до матеріалів справи долучено 2 рецепти на окуляри ( від 05.03.2013,та від 16.05.2014) були виписані на ім`я ОСОБА_3 .

Експертами також взято до уваги покази свідків про поведінку підекспертного.

Висновок підписано трьома експертами за спеціальністю судово-психіатрична експертиза (а.с.6-11 т.2).

Повторне клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи позивачем обґрунтовано тим, що висновком комісійної посмертної експертизи Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 25.01.2024, проведеної в межах кримінального розслідування за ч.2 ст. 192 КК України, встановлено, що ОСОБА_3 , враховуючи суттєві зміни індивідуально-психологічних особливостей структури особистості та стан гострої реакції горя, синдрому втрати та зупинки часу, після смерті своєї дружини ОСОБА_9 під час підписання заповіту міг піддаватися впливу інших осіб.

Разом з тим у висновку зазначено, що питання психіатричного характеру, поставлені на вирішення експертизи щодо психічного стану ОСОБА_3 і його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, під час вчинення правочину (заповіту) від 20.10.2014 можуть вирішуватися тільки при проведенні судово-психіатричної експертизи в рамках цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Повторне клопотання позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи не містить обґрунтування необхідності призначення повторної експертизи, не зазначено в чому полягає необґрунтованість висновку чи суперечність з іншими матеріалами справи уже наявного у матеріалах справи висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 10.02.2023 року, яка проведена за клопотанням позивача на підставі поданих ним доказів.

Суд першої інстанції в ухвалі від 19.032024, обґрунтовуючи свій висновок про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи вказав, що позивач піддає сумніву психічний стан свого батька на час складення заповіту, оспорює правильність висновку судово-психіатричної експертизи від 10,02.2023 № 124, надавши висновок цієї ж експертної установи від 25.01.2024.

Разом з тим, судом наявний у матеріалах справи висновок експерта не визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

За результатами повторної судово-психіатричної експертизи № 359/2024 проведеної Івано-Франківською філією судових експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 20.12.2024 ОСОБА_3 страждав органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу у формі вираженого органічного психосиндрому, згідно МКХ-10 F 07.9.

ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту 20.10.2014.

Із зазначеного висновку встановлено, що на дослідження експертам було надано медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_3 , згідно якої заповідачу 17.10.2014 та 23.10.2014 року було діагностовано «Старечий маразм. Тривожно-депресивний розлад».

Позивачем як у суді першої інстанції так і у суді апеляційної інстанції не наведено причин неподання медичної картки його батька при проведенні вперше призначеної судом посмертної судово-психіатричної експертизи, які можна було б визнати поважними.

Встановлено та не заперечується сторонами, що позивач проживав разом із батьком в одній квартирі та в його розпорядженні перебували усі медичні документи.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що вказаний висновок повторної судово-психіатричної експертизи № 359/2024 слід відхилити.

Окрім того, не погоджуючись із висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідач ОСОБА_1 вказав, що суд першої інстанції не перевірив достовірність даних медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 , яка була без номера та назви медичної установи, не встановив її походження та не з`ясував чому не була подана разом із позовом до суду та з метою остаточного встановлення чи розумів ОСОБА_3 значення своїх дій та міг керувати ними у засіданні апеляційного суду просив призначити по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу. Допитати у судовому засіданні лікаря психіатра ОСОБА_12 .

Колегія суддів, вирішуючи зазначене клопотання відповідача, виходить із того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що первісний висновок посмертної судово-психіатричної дороги є неправильним, необґрунтованим чи таким що суперечить іншим матеріалам справи. Стороною позивача не надано доказів поважності причин неподання медичної картки ОСОБА_3 при проведенні експертизи.

Відтак колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи та допит лікаря психіатра.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів перевіряючи доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що позивачем на підтвердження його доводів щодо недійсності заповіту не надано належних та допустимих доказів того, що заповіт підписаний не заповідачем та що він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

Натомість висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, № 124 Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 10.02.2023, ОСОБА_3 на момент укладення заповіту від 20.10.2014 року хронічним психічним захворюванням недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Можливий прийом ОСОБА_3 медичного препарату Гідазепам не викликає порушень основних психічних процесів (свідомість, сприйняття, мислення, воля, емоції, пам`ять, інтелект). «Нервове потрясіння» не є психіатричним діагнозом та відноситься до «реакції горя», що є непатологічним, психологічним від реагуванням на втрату близької людини.

Вказаний висновок експертизи не суперечить іншим матеріалам справи, поясненням свідків наданих у суді першої інстанції щодо поведінки та психічного стану ОСОБА_3 після смерті дружини ОСОБА_9 .

Таким чином позовні вимоги позивача щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним та його скасування не знайшли свого підтвердження.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції належним чином не дослідив зібрані докази у справі, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання оскаржуваного ним заповіту недійсним, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом задоволено вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , то сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 у розмірі 1362 грн підлягає стягненню з позивача на його користь.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 382, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду від 07 квітня 2025 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, Кучак Н.В., зареєстрованого у реєстрі за № 843, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_4 ) 1362 грн витрат по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин