УХВАЛА

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 235/8071/21

провадження № 61-12136ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Донецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органів досудового слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути на його користь

з державного бюджету України грошові кошти у сумі 3 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням

до кримінальної відповідальності, витрати на правову допомогу у кримінальній справі № 239/97/18 у розмірі 26 000,00 грн, а також витрати на правову допомогу

та проведення експертизи.

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням

від 21 березня 2025 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням

до кримінальної відповідальності 500 000,00 грн.

Стягнув з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати

на юридичну допомогу у кримінальній справі № 239/97/18 у розмірі 26 000,00 грн.

В іншій частині позову відмовив.

Судові витрати на сплату судового збору компенсував за рахунок держави.

Стягнув з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати

на проведення експертизи у розмірі 6 436,88 грн.

Стягнув з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати

на професійну правничу допомогу у розмірі 10 166,00 грн.

25 вересня 2025 року Донецька обласна прокуратура засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року

та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року у зазначеній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди встановили, що 29 січня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 191, частиною 2 статті 366 КК України у кримінальному провадженні

№ 0002990.

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області вироком від 12 жовтня 2020 року у справі № 239/97/18 ОСОБА_1 визнав невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 191, частиною 2 статті 366 КК України та виправдав у зв`язку з недоведеністю наявності у його діяннях складу кримінальних правопорушень.

Донецький апеляційний суд ухвалою від 18 лютого 2021 року у справі № 239/97/18 вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2020 року залишив без змін.

Отже, суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством

і судом 36 місяців 20 днів (з 29 січня 2018 року по 18 лютого 2021 року).

За змістом характеристик з місця роботи та проживання ОСОБА_1 характеризується виключно позитивно як відповідальний, дисциплінований працівник, досвідчений фахівець, який підтримує добрі стосунки як з сусідами,

так і зі співробітниками. При цьому у період, коли стосовно ОСОБА_1 здійснювалося кримінальне провадження, його емоційний стан став пригніченим, тривожним, напруженим. ОСОБА_1 постійно перебував у стресі, переживав

за свою подальшу долю та долю своїх дітей у зв`язку з пред`явленим

йому обвинуваченням, відчував приниження своєї честі, гідності та ділової репутації.

Згідно з висновком експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України № 26023

від 29 серпня 2024 року за результатами проведення судової психологічної експертизи ситуація, що досліджується за справою, була для ОСОБА_1 психотравмувальною та такою, що здійснила негативний вплив на його емоційний

і моральний стан, обумовила виникнення змін у його житті, призвела до порушення звичного стереотипу його життєдіяльності та ускладнень у збереженні психологічного комфорту, що зумовило виникнення у ОСОБА_1 душевних (моральних) страждань. ОСОБА_1 за умов ситуації, що досліджується

за справою, були спричинені страждання (моральна шкода). Можливий (орієнтовний) розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 складає 180 мінімальних заробітних плат.

З урахуванням обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку,

що визначений експертом розмір моральної шкоди є завищеним, оскільки під час кримінального провадження до позивача не застосовувалися запобіжні заходи, отже він не мав обмежень у здійсненні своєї звичайної діяльності і на нього

не покладалися додаткові обов`язки.

Зважаючи на характер і обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих та суспільних стосунках, ступінь зменшення його ділової репутації внаслідок несправедливого обвинувачення, з урахуванням

вимог розумності на справедливості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначив розмір завданої позивачу моральної шкоди

у розмірі 500 000,00 грн.

Задовольняючи позов частково, суди першої та апеляційної інстанцій виходили

з наявності підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та витрат

на правову допомогу у кримінальному провадженні.

Верховний Суд погоджується з висновками судів з огляду на таке.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,

в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної

та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових

і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній

або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури

або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює

оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов

і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме

на державу.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок

її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно

від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає

у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу,

що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій,

що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право

на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення

у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди

зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи,

про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України

«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала

у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку

із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій,

що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури

і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі,

коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян,

що діють на час розгляду справи.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи

з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників,

як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат,

їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18),

від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19),

від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19),

від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19),

від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури

та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2022 року

у справі № 185/2979/20.

При цьому за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої

чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі

№ 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, викладений правовий висновок,

що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він

є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить

від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних

і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих

і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Отже, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування

як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості

і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19; Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, провадження № 61-9673св20, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, провадження № 61-7643св20.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Фоменко О. І. має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи

з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Під слідством та судом ОСОБА_1 перебував з 36 місяців 20 днів (з 29 січня

2018 року по 18 лютого 2021 року).

На час ухвалення судом першої інстанції рішення суду статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено, що мінімальна заробітна плата становить 8 000,00 грн.

Отже мінімальний розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, складає: (8 000,00 х 36) + (8 000,00:30 х 20).

При цьому суд першої інстанції врахував обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з порушенням його ділової репутації, оскільки він обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення у сфері службової діяльності

та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг, передбаченого частиною 2 статті 366 КК України - складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів, яке спричинило тяжкі наслідки.

Також ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні особливо тяжкого злочину проти власності, передбаченого частиною 5 статті 191 КК України - привласнення

чи розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні, вчинене в особливо великих розмірах.

В ході досудового розслідування проводились слідчі дії стосовно не лише ОСОБА_1 , а і щодо інших юридичних та фізичних осіб, з якими він підтримував ділові стосунки, що мало негативний вплив на ставлення партнерів до позивача, призвело до припинення співпраці контрагентів з позивачем, що в свою чергу мало наслідком зменшення доходів позивача та відповідно рівня його життя. Позивач змушений був прикладати зусилля для виправлення цієї ситуації, зважаючи на обов`язок утримувати сім`ю.

Суди врахували, що незважаючи на постановлення виправдувального вироку позивач і надалі переживає стрес щодо несправедливого обвинувачення, щодо зміни ставлення до нього інших людей, побоюється повторення такої ситуації

в майбутньому, втратив довіру до правоохоронних органів та почуття захищеності.

Як зазначено у висновку судової психологічної експертизи № 26023 від 29 серпня 2024 року, актуальний психічний стан ОСОБА_1 характеризується періодичним виникненням відчуття негативних переживань, пов`язаних зі спогадами стосовно ситуації, яка розглядається. Отже до теперішнього часу позивач не відновив душевну рівновагу, ситуація щодо незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності залишається для нього психотравмуючою, призводить

до хвилювань та побоювань за майбутнє.

Судовий експерт визначив можливий (орієнтовний) розмір грошової компенсації

за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 - 180 мінімальних заробітних плат, що на теперішній час складає 180 х 8 000 = 1 440 000,00 грн.

З урахуванням обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку,

що визначений експертом розмір моральної шкоди є завищеним, оскільки під час кримінального провадження до позивача не застосовувалися запобіжні заходи, отже він не мав обмежень у здійсненні своєї звичайної діяльності і на нього

не покладалися додаткові обов`язки.

Зважаючи на характер і обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих та суспільних стосунках, ступінь зменшення його ділової репутації внаслідок несправедливого обвинувачення, з урахуванням вимог розумності на справедливості, суд першої інстанції , з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, визначивши розмір завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,

що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином

у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», яке затверджено наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України

від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом третім пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження

№ 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані

у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4

статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,

завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові

Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження

№ 61-12600св21).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23).

Суди установили, що загальна вартість наданої ОСОБА_1 правової допомоги

у зв`язку з розглядом справи № 239/97/18 у розмірі 26 000,00 грн підтверджується договором про надання правової допомоги від 02 січня 2018 року, укладеним

між ОСОБА_1 та АО «Борзих та партнери», протоколом узгодженої договірної ціни до договору, актом наданих послуг, детальним описом наданих адвокатом послуг.

Адвокат Борзих Ю. В. як захисник ОСОБА_1 брав участь у 13 судових засіданнях, що підтверджується довідкою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

Вартість одного представництва в суді або правоохоронному органі, визначена сторонами договору про надання правової допомоги у розмірі 2 000,00 грн.

Отже розмір здійснених Фоменком О. І. витрат на юридичну допомогу у кримінальній справі є співмірним з кількістю судових засідань у справі та відповідно з часом, витраченим адвокатом на надання послуги щодо участі у судових засіданнях

в якості захисника.

Вирішуючи питання понесених витрат під час розгляду справи на проведення експертизи та правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із розміру пропорційності задоволених вимог позову.

З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції та зазначив, що розгляд кримінальної справи завершився ухваленням виправдовувального вироку у справі № 239/97/18, а тому ОСОБА_1 мають бути компенсовані понесені ним витрати на юридичну допомогу у кримінальній справі у розмірі 26 000,00 грн,

які підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржених судових рішень.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та порушення норм матеріального права при постановленні оскаржених судових рішень, були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції та фактично зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції,

чи ґрунтуються на власному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і незгоди із судовими рішеннями, додаткового правового аналізу

не потребують, висновків суду не спростовують та на законність судових рішень

не впливають.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними

у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад

цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання

не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом

не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися

в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення

у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок

та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі

подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав

у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної

інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім

випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого

висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку

про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень вбачається,

що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами першої

та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання

норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи

не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності

оскаржених судових рішень, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Донецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Донецькій області

про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров