П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 757/46998/24-ц

провадження № 22-ц/824/5839/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - суддя Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейков Ігор Юрійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року, постановлену у складі судді Хайнацького Є.С., -

ВСТА Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейкова І.Ю., в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 440 грн. 40 коп., матеріальну шкоду в розмірі 22 685 грн., моральну шкоду в розмірі 168580 грн. та судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області у справі від 3 серпня 2023 року № 706/875/19 було частково задоволено його позов про стягнення коштів на договором позики. Постановою Черкаського апеляційного суду від 21 квітня 2024 року апеляційну скаргу відповідача по справі № 706/875/19 було задоволено частково, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 3 серпня 2023 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 про стягнення боргу та пені за договором позики задоволено. Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейкова І.Ю. від 8 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 21 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики визнано неподаною та повернуто заявнику. Таким чином, позивач зазначав, що в результаті постановлення такої ухвали суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейковим І.Ю. йому спричинено моральну та матеріальну шкоду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейкова І. Ю. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду ОСОБА_1 17 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для розгляду по суті до суду першої інстанції.

В судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_1 , про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися.

Оскільки рішення ухвалене за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Установлено, щопредметом спору у цій судовій справі є відшкодування шкоди, завданої позивачеві у результаті ухвалення судового рішення суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейковим І.Ю., з яким не погодився позивач.

Ухвалюючи рішення про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на підстави та зміст позову, з урахуванням висновків викладених у постановах Верховного Суду, судом встановлено, що позов ОСОБА_1 до судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейкова І.Ю. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження дій (бездіяльності) суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. А тому на підставі визначеній у п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі № 296/12456/23, зроблено висновок, що «приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати».

Тобто поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується як тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Згідно із ч. 1ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 3 квітня 2018 року в справі №820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.

Відповідно до висновків, сформованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2020 року в справі № 826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене в ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

За висновками, неодноразово викладеними Великою Палатою Верховного Суду, відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви (скарги) та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі відповідного порядку оскарження рішень, дій та бездіяльності суду.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2025 року в справі № 560/19107/24.

Оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди позивач вказує саме постановлення суддею ухвали про визнання неподаною та повернення касаційної скарги ОСОБА_1 (справа № 706/875/19), відсутні підстави вважати, що до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані наведені вище правові висновки Верховного Суду.

Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суд (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя (див постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17; від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц; від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц).

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного й неправильного тлумачення скаржником норм матеріального й процесуального права, обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали не містять.

Колегія суддів зазначає, що заявлені позивачем вимоги не підлягають судовому розгляду в порядку будь-якого провадження, а тому суд правильно не роз`яснював йому, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи із заявленими вимогами. Водночас суд зазначає, що у випадку, якщо позивач вважає, що діями судді йому заподіяно шкоди, він має право подати позов про стягнення такої шкоди з держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів установила, що при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права та дійшов законних і обґрунтованих висновків про неможливість розгляду позову в порядку будь-якого судочинства, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус