Номер провадження: 22-ц/813/3349/25
Головуючий у першій інстанції Цирфа К. А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каланжова Владислава Івановича на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Цифри К.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Черненко Ігор Петрович, про визнання недійсною нотаріальної довіреності та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

11.11.2024 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Черненко І.П., та просила суд:

- визнати недійсною нотаріальну довіреність № 895 від 02.05.2023 на право розпорядження (продажу) кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 40,6 кв.м, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненко І.П.;

- витребувати у ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 40,6 кв.м.

Разом із позовом ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження кв. АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Заява була обґрунтована тим, що у разі незадоволення заяви про забезпечення позову, відповідач матиме змогу відчужити вказану квартиру, що унеможливить в подальшому виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову було задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову та накладено заборону на відчуження кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 40,6 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), власником якої є ОСОБА_1 (а.с.45).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Каланжов В.І. ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 року та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.48-54).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Костін М.Р. просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.76-79).

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 113-114, 131-140).

Завідувач Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса подав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції без присутності представника Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса (а.с. 141).

В свою чергу,представник відповідача Костіна М.Р. і заявник апеляційної скарги - адвокат Каланжов В.І. надав суду заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції, мотивуючи заяву тим, що він не може прибути до судового засідання (а.с. 145).

Однак, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.10.2025 року у задоволенні зазначеної заяви адвоката Каланжова В.І. було відмовлено, так як вона не має жодного підтвердження неможливості адвоката Каланжова В.І. прийняти участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а його заява про розгляд справи в режимі відеоконференції була подана в день розгляду справи по суті апеляційної скарги, що протирічить ст. 212 ЦПК України (а.с.146).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу у відсутність сучасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що застосовування заходів забезпечення позову у вигляді заборони на відчуження спірного об`єкту нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,6 кв.м, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненко І.П., є співмірними та достатніми для збереження предмету спору у первісному стані до прийняття рішення по суті спору. Зазначені вимоги відповідають принципам розумності, обґрунтованості та адекватності щодо предмета забезпечення позову та є збалансованими щодо інтересів сторін.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що він застосовує такий спосіб обтяження, який не призведе до порушення прав відповідача як власника об`єкта нерухомого майна, а лише обмежить право щодо розпорядження квартирою до вирішення спору по суті.

Також суд першої інстанції вказав, що незастосування заходів забезпечення позову може призвести до зміни предмету спору шляхом відчуження квартири у будь-який спосіб відповідачем під час судового розгляду, що ускладнить виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 40,6 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 листопада 2024 року (а.с.25).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу, забороною вчиняти певні дії тощо.

За змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У відповідності до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Крім того п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив заходів забезпечення позову, які є співмірними та достатніми для збереження предмету спору у первісному стані до прийняття рішення по суті спору, відповідають принципам розумності, обґрунтованості та адекватності щодо предмета забезпечення позову та є збалансованими щодо інтересів сторін.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції застосував такий спосіб обтяження, який не призведе до порушення прав відповідача як власника об`єкта нерухомого майна, а лише обмежить право розпорядження квартирою до вирішення спору по суті.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин заходів зустрічного забезпечення, є безпідставними, так як суд правильно вказав, що в даному випадку не вбачається підстав для застосування заходів зустрічного забезпечення, оскільки заборона на відчуження не порушуватиме право володіння та користування відповідачем вказаною квартирою, не спричинить йому матеріальних збитків.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу було прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каланжова Владислава Івановича залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.10.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева