Справа № 195/1428/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

03.10.2025 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Омеко М.В., за участі секретаря судового засідання Мартинової Н.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Луньова С.М. (в режимі відеоконференції) розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Томаківського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики та тлумачення змісту правочину, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнка Юрія Валентиновича,-

ВСТАНОВИВ

11.09.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики та тлумачення змісту правочину, обґрунтовуючи наступним.

Згідно п.1 договору позики укладеного 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 1007:

«1. Позикодавець ОСОБА_2 при укладанні цього договору передав у власність Позичальникові ОСОБА_1 строком до 31.10.2022 року грошові кошти у розмірі 80 000 грн.»

Договір позики укладений 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1007 містить суттєві суперечності щодо строку виконання зобов`язання.

Представник позивача зазначає, що в жовтні 2012 року ОСОБА_2 дійсно передав ОСОБА_1 грошові кошти. Але грошові кошти, які передавалися від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_3 були всього на загальну суму 320 000 грн. І на вимогу ОСОБА_2 родичі ОСОБА_1 (донька- ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , батько- ОСОБА_6 , дружина- ОСОБА_7 та брат ОСОБА_8 ) повинні були піти до приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. та підписати нотаріально посвідчені договори позики при чому на суму з урахуванням майбутніх відсотків за користуванням грошовими коштами- хоч фактично жодний родич ніколи не отримували від ОСОБА_2 зазначених в договорах позики грошових коштів.

Також на вимогу ОСОБА_2 вся родина ОСОБА_6 повинна була оформити заповіти на його ім`я, що і було зроблено хоч ОСОБА_2 і не є ні родичем ні навіть знайомим цих осіб. Було досягнуто домовленості, що строк повернення грошових коштів складає 31 жовтня 2022 року.

Направлення вимоги з боку ОСОБА_2 про повернення грошових коштів на загальну суму 80 000 гривень до фактичного строку виконання зобов`язання тобто до 31.10.2022 року грубо порушує права ОСОБА_1 , - так як якби ОСОБА_1 , знав, що ОСОБА_2 буде вимагати повернення грошових коштів в 2016 році то не укладав би цього договору .

В тексті договору позики укладеного 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1007 чітко зазначено , що позика має бути повернута до 31.10.2022 року.

Тому позивач при укладенні спірного договору позику був згоден повернути позику. Саме в строк визначений в договорі позики, а саме 31 жовтня 2022 року .

Крім того, представник позивача вказує, що ОСОБА_1 помилково вважав. Що строк в договорі позики 31 жовтня 2022 року є саме кінцевим строком повернення позики тобто ОСОБА_1 помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Також, як зазначає представник позивача в позові, що в п.3 спірного договору позики ще є і інше посилання на повернення позики:

«Позичальник ОСОБА_1 зобов`язуваний повернути позичену грошову суму раніше строку зазначеного у п.2 цього договору на вимогу ОСОБА_2 . Така вимога повинна бути викладена позикодавцем письмово та пред`явлена позичальнику за 30 (тридцять) днів до виконання.

Представник позивача просить суд звернути увагу на те, що п.3 спірний договір позики не визначає кому саме ОСОБА_1 повинен повернути грошові кошти та в якій сумі. Крім того даний пункт посилається тільки на строк визначений в п.2 спірного договору позики але і в п.1 спірного договору позики є також посилання, де зазначено, що позика має бути повернута до 31.10.2022 року.

Представник позивача вважає, що п.3 спірного договору позики суперечить ч.1 ст. 1049 ЦК України, так як в даному спірному договорі сторони визначили строк повернення позики і він складає чітку дату 31.10.2022 року тому визначати строк повернення позики моментом пред`явлення вимоги є незаконним.

Не зрозумілим і є час передачі грошових коштів так як в п.1 Спірного договору позики зазначено, що грошові кошти передані в момент укладання спірного договору, а п.8 зазначає, що грошові кошти передані до підписання цього договору.

Умови договору позики укладеного 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського району нотаріального округу Корнієнко Ю.В, та зареєстровано в реєстрі за номером 1007 містять протилежні умови.

Тому сторона позивача вважає, що є всі законні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , та визнання недійним п.3 договору позики укладеного 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кий нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського району нотаріального округу Корнієнко Ю.В, та зареєстровано в реєстрі за номером 1007, а саме визнати недійсним пункт «3.Позичальник ОСОБА_1 зобов`язаний повернути позичену грошову суму раніше строку , зазначеного в пункті 2 цього договору, на вимогу ОСОБА_2 . Така вимога повинна бути викладена Позикодавцем письмово та пред`явлена позичальнику за 30 (тридцять) днів до виконання.».

Крім цього, представник позивача просить поновити строк звернення до суду з даними позовними вимогами, оскільки про своє порушене право ОСОБА_1 дізнався тільки з моменту коли він дізнався, що ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогою про дострокове повернення договору позики. До цього часу ОСОБА_1 , вважав що у нього є обов`язок повернути отриману позику з включеними в неї відсотками 31 жовтня 2022 року як це зазначено в договорі.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Крім того заперечують щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки на момент розгляду справи, договір позики був чинний. Строк повернення позики в договорі був вказаний 31.10.2022 року. Тому просять відмовити в застосуванні строку позовної давності.

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявились. Проте від відповідача по справі ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Проти заявлених позовних вимог заперечує та відмовляється від будь-яких свідчень та пояснень.

Від представника відповідача, адвоката Папуги О.В. до суду надійшла також заява про слухання справи без його участі. Крім того представник відповідача, адвокат Папуга О.В. подав до суду заяву про застосування строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що є дружиною позивача ОСОБА_1 . Вказала, що під час укладання спірного договору позики разом з чоловіком була присутня в приміщенні приватного нотаріуса Корнієнка Ю.В. Ініціатором укладання даного договору позики був саме її чоловік ОСОБА_1 . Крім цього пояснила, що в день підписання спірного договору позики в приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_9 вона не бачила ні ОСОБА_10 ні його дружини.

Позивач ОСОБА_1 , який був допитаний в якості свідка в судовому засіданні пояснив, що під час укладання договору позики від 31.10.2012 року він буз ознайомлений зі змістом оспорюваного договору позики. Проте не узгоджувалось питання про дострокове повернення грошових коштів. Вказав що ОСОБА_2 не був присутній в нотаріуса. Ініціатором пунктів спірного договору позики був саме приватний нотаріус ОСОБА_11 . Крім того вказав, що при укладенні спірного договору позики був згоден повернути позику в строк вказаний в договорі 31.10.2022 року жодної іншої внутрішньої волі та волевиявлення у нього не було. Грошових коштів в розмірі 80 000 грн. за даним спірним договором позики 31.10.2012 року він не отримував, тому вважає ОСОБА_2 шахраєм.

Свідок ОСОБА_12 будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, проте на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Та повідомила, що оскільки дана справа стосується її чоловіка ОСОБА_2 , тому вона відмовляється від надання будь-яких свідчень та пояснень на підставі ст. 63 Конституції України.

Третя особа, приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. на адресу суду направив заяву, в якій вказав, що відповідно до ч.2 ст. 71 ЦПК України повідомляє про неможливість явки та давання показань як свідком, оскільки ч.11 ст. 8 Закону України « Про нотаріат» передбачено що нотаріус не має право давати свідчення в якості свідка щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, крім випадків коли цього вимагають особи за доручення, яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія. У зв`язку з тим, що договір позики є двох стороннім правочином, така вимога повинна бути пред`явлена всіма учасниками правочину, так як надання показів на вимогу однієї особи-сторони правочину може порушити права та інтереси іншого учасника правочину, який таку вимогу не заявив. Згідно отриманої інформації від Відповідача по вказаній справі, така згода не надавалася.

Відповідно до ст. 230,234 ЦПК України суд прийняв відмови відповідача ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_12 та третьої особи, приватного нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. давати покази в якості свідків.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (KutitvCroatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 31.10.2012 року між ОСОБА_2 (позикодавець РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Корнієнко Ю.В. за № 1007.

Відповідно до п.1 цього договору ОСОБА_2 (позикодавець) при укладені цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_1 строком до 31.10.2022 року грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 цього договору таку саму суму грошових коштів позичальник ОСОБА_1 прийняв у позикодавця та зобов`язується повернути позикодавцеві ОСОБА_2 до 31.10.2022 року в порядку та умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 8 цього договору гроші за домовленістю сторін передані позикодавцем позичальнику до підписання договору.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків

(стаття11ЦКУкраїни).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частинами другою-третьою статті 640 ЦК України передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Також частиною четвертою статті 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики тайого умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснено у п. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 29177 від 10.04.2019 року встановлено, що у тексті копії договору позики від 31.10.2012 року , укладеного між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 1007 містяться висловлювання, в обєктивному змісті яких йдеться про те, що строк повернення позики (строк виконання зобовязання повернення позиченої грошової суми) встановлений, а саме : до 31.10.2022 року або ж раніше , якщо «ПОЗИКОДАВЕЦЬ» ( ОСОБА_2 ) у письмовій формі надасть вимогу повернути борг «за 30 днів до виконання». У тексті копії договору позики від 31.10.2012 року укладеного між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 1007, висловлювання, в яких йдеться про суперечності щодо строку повернення позики (строку виконання зобов`язання повернення позиченої грошової суми) не встановлені.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 32253/20-36 від 20.05.2025 року встановлено, що у тексті договору позики, укладеного між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 1007, - містяться суперечності, а саме п.3 договору позики у частині, зміст якої стосується строку повернення позичених коштів 80 000 гривень і вказує на зобов`язання позичальника повернути грошові кошти на вимогу позикодавця (у разі письмового попередження про це за тридцять днів до виконання) суперечить п.1 і п.2 цього договору, згідно з якими

строком повернення позичених грошових коштів є 31.10.202 року.

З об`єктивного змісту тексту договору позики, укладеного 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 1007 випливає, що грошові кошти в сумі 80 000 грн. було передано позикодавцем у власність позичальнику за договором позики та строк до 31.10.202 року ( з урахуванням дати укладання договору на 10 років).

Щодо заяви представника відповідача, адвоката Папуги О.В. про застосування строку позовної давності, то суд зауважує на наступному.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (якщо умови про таке є в тексті договору).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду

з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257

ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови

у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Відповідно до постанови КЦС ВС від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15, тлумачення ч.1 та ч.5 ст. 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину

Враховуючи той факт, що позивач ОСОБА_1 , підтвердив що він був ознайомлений зі змістом оспорюваного договору позики і вказаний договір ним було підписано 31.10.2012 року.

Виходячи зі змісту договору позики, позовної заяви та свідчень позивача, можна стверджувати, що ОСОБА_1 дізнався про вчинення оспорюваного договору 31.10.2012 року.

Тому суд вважає, що строк позовної давності почав свій перебіг з 01 листопада 2012 року та закінчився 01 листопада 2015 року.

Натомість позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами лише у 2018 році

Представником відповідача по справі заявлено про застосування позовної давності.

Зі свого боку позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності та не наведено поважних причин його пропуску. Таким чином суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10,12,13,76,81,141,174-177,258,263-265,273 ЦПК України, 16,22, 23,203,215, ч.1 ст. 1051 ЦК України, -

ВИРІШИВ :

Відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Луньов Сергій Миколайович до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович, про визнання частково недійсним договору позики та тлумачення змісту правочину.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо або через Томаківський районний суд Дніпропетровської області.

Дата виготовлення повного тексту судового рішення 13.10.2024 року

Суддя: М. В. Омеко