УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 2-69/11

провадження № 61-11811ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Дорофєєвим Дмитром Володимировичем, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2011 року позовні вимоги ВАТ КБ «Надра» задоволено в повному обсязі. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №05/17/ЕК/2007-980 від 07 вересня 2007 року в розмірі 46 037, 74 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 березня 2011 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Клименка О. А. на зазначене рішення залишено без розгляду.

09 травня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Дорофєєв Д. В., подала через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2011 року. Одночасно просила поновити строк на апеляційне оскарження.

На запит Чернігівського апеляційного суду від 13 травня 2025 року надійшов лист, з якого вбачається, що матеріали зазначеної цивільної справи знищені у зв`язку з закінченням строків зберігання згідно з Актом № 7-ц від 19 листопада 2018 року, у зв`язку з чим апеляційному суду надсилаються належним чином завірені копії рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2011 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 24 березня 2011 року, а також провадження № 6/736/25/24 за заявою ТОВ «Брайт Інвестмент» про поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 09 червня 2025 року матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 направлено до Корюківського районного суду Чернігівської області для відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2025 року відмовлено у відновленні втраченого судового провадження у справі.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявник подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, яке обґрунтоване тим, що про існування оскаржуваного рішення відповідачці стало відомо у квітні 2025 року, коли з її карткового рахунку розпочалось списання грошових коштів. Звернувшись до виконавчої служби, вона дізналась про наявність відкритого виконавчого провадження та наявність судового рішення. Копію оскаржуваного рішення отримав її представник листом Корюківського районного суду від 23 квітня 2025 року та отримана ним 02 травня 2025 року. На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 жодного доказу не надано. Днем виготовлення та підписання повного судового рішення зазначено 2 березня 2011 року. Останнім днем для подачі апеляційної скарги у розумінні частини першої статті 354 ЦПК України було 07 березня 2011 року. Апеляційну скаргу сформовано в підсистемі «Електронний суд» 9 травня 2025 року з пропуском строку на апеляційне оскарження понад один рік.

Доводи ОСОБА_1 про необізнаність щодо розгляду справи та існування оскаржуваного рішення не заслуговують на увагу, оскільки вона була належним чином повідомлена Корюківським районним судом Чернігівської області про розгляд заяви ТОВ «Брайт Інвестмент» про заміну стягувача у справі, розгляд якої був призначеній на 18 жовтня 2021 року, яка також вказана заявницею в апеляційній скарзі. Це підтверджується довідкою АТ «Укрпошта», у якій зазначено: «адресат відсутній за вказаною адресою» (арк. 33, справа № 2-69/11, провадження № 6/736/54/21). Крім того, з інформації ДВС вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення заборгованості за рішенням суду від 25 лютого 2011 року з ОСОБА_1 було відкрито 26 вересня 2012 року з накладенням арешту на її майно, а 27 грудня 2012 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».Тобто посилання заявниці про те, що вона дізналась про наявність судового рішення після зняття з її рахунків коштів у квітні 2025 року спростовані зазначеним витягом з виконавчого провадження.

Також колегія суддів апеляційного суду бере до уваги те, що представником ОСОБА_2 у справі щодо розгляду заяви про поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачі його дубліката у справі був адвокат Дорофєєв Д. М., який є представником заявниці в цій справі і який був обізнаний про наявність зазначеного судового рішення. Відповідно до ордера на надання правничої допомоги ОСОБА_1 уповноважила адвоката Дорофєєва Д. М. представляти її інтереси в Корюківському районному суді та Чернігівському апеляційному суді на підставі договору №16/03/2025-Є від 16 березня 2025 року. Апеляційна скарга ОСОБА_1 була подана після того, як апеляційним судом було залишено в силі ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2024 року, якою було поновлено строк пред`явлення до примусового виконання виконавчих листів у справі, а також після того, як Верховним Судом ухвалою від 05 березня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Враховуючи наведене, відмову у відновленні втраченого судового провадження у зазначеній справі, її обізнаність у наявності судового рішення про стягнення з неї коштів, яка підтверджена матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не навела виняткових обставин для подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

17 вересня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» адвокат Дорофєєв Д. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до норми закону, що діяла на дату прийняття рішення у справі від 25 лютого 2011 року відносно ОСОБА_1 , це рішення мало б бути заочним, оскільки на засіданнях суду вона не була присутньою, що прямо зазначається в рішенні. Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи у 2011 році та була ознайомлена із рішенням суду. Проте, матеріали первісної справи знищені, що унеможливлює перевірку факту належного повідомлення. Сам факт існування виконавчого провадження у 2012 році не доводить отримання скаржницею копії рішення чи виклику до суду. Апеляційний суд позбавив заявницю права на апеляційний перегляд, що є порушенням принципу верховенства права та не врахував, що остання дізналася про існування рішення лише у квітні 2025 року після відкриття рахунку у банку та списання коштів з цього рахунку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Європейський суд з прав людини зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що:

«правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року);

«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року);

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження

№ 61-37352сво18) зазначено, що «оскільки апеляційна скарга учасниками справи була подана 03 квітня 2018 року на рішення суду першої інстанції, ухвалене 24 квітня 2013 року, то апеляційний суд правильно керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року. Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України). При цьому ОСОБА_2 знала про існування заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року, копію якого їй було вручено 17 травня 2013 року (т. 1, а. с. 64). 31 травня 2013 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення, яку 11 вересня 2013 року судом було розглянуто та у задоволенні заяви відмовлено. Проте лише 03 квітня 2018 року, тобто майже через п`ять років з часу ухвалення та отримання відповідачкою заочного рішення, воно було оскаржено до апеляційного суду. У зв`язку з викладеним Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відійти від висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 369/8537/15-ц (провадження № 61-25773св18) та від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 635/8219/15-ц (провадження № 61-35336св18), згідно з якими процесуальний строк, зазначений у частині другій статті 358 ЦПК України при відсутності винятків, може бути поновлений і що процедура апеляційного оскарження визначається на момент ухвалення судових рішень, а не на момент подачі апеляційної скарги».

У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. (частина перша статті 127 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зроблено висновок, що «особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала / не могла знати про розгляд справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 зазначено, що «виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 753/4792/17 вказано, що «сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили».

Апеляційний суд встановив, що згідно з частиною першої статті 354 ЦПК України останнім днем для подання апеляційної скарги на рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2011 року було 07 березня 2011 року. Виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення заборгованості за рішенням суду від 25 лютого 2011 року з ОСОБА_1 було відкрито 26 вересня 2012 року з накладенням арешту на її майно, а 27 грудня 2012 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».Апеляційну скаргу ОСОБА_1 сформовано в підсистемі «Електронний суд» 09 травня 2025 року з пропуском строку на апеляційне оскарження понад один рік, а також після того як апеляційним судом було залишено в силі ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 01 серпня 2024 року, якою було поновлено строк пред`явлення до примусового виконання виконавчих листів у справі, а також після того як Верховним Судом ухвалою від 05 березня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Враховуючи обізнаність ОСОБА_1 про наявність судового рішення про стягнення з неї коштів у цій справі, яка не навела виняткових обставин для подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту оскарженого судового рішення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 серпня 2025 рокуу справі № 2-69/11.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко