Провадження №: 2/336/4780/2025

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

13 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти за минулий строк з 21.08.2014 по 21.08.2020 у сумі 350 000 гривень.

Ухвалою від 13.10.2025 позовну заяву залишено без руху, провадження у справі не відкрито.

ОСОБА_1 одночасно з позовною заявою звернулась до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на банківські рахунки та все майно відповідача, стягненням з відповідача до набрання судовим рішенням законної сили певної грошової суми, як застави для забезпечення виконання рішення, наданням прав відповідачці користування певним майном. Крім того, просила витребувати інформацію щодо наявності у відповідача рухомого чи нерухомого майна, виписку з банківського рахунку відносно доходів відповідача.

В силу ч. 1 ст. 153 ЦПК України учасники справи про розгляд заяви про забезпечення позову не повідомлялися.

Розглянувши доводи заяви, суд доходить висновку про її необґрунтованість виходячи з таких міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Нормами статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом залежно від конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.200 року № 9 «про застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має пересвідчитись в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову, який просять застосувати, заявленим позовним вимогам.

Виходячи з наведених положень цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом.

Між сторонами виник спір щодо стягнення аліментів за минулий час.

Між тим, заявляючи клопотання про накладення арешту на банківські рахунки, майно відповідача, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів, належності відповідачу будь-якого рухомого чи нерухомого майна, відкриття банківського рахунку, що унеможливлює встановити співмірність заявленим вимогам.

В клопотанні про витребування доказів не конкретизує банківську установу з якої необхідно витребувати інформації щодо рахунків відповідача, не зазначає його ідентифікаційний номер відповідача, що унеможливлює витребування означених доказів.

Заявлення вимоги про стягнення з відповідача до набрання судовим рішенням законної сили певної грошової суми, як застави для забезпечення виконання майбутнього рішення є передвчасним.

Основоположні вимоги до судового рішення в цивільному процесі України, зокрема щодо його обґрунтованості, закріплені в Цивільному процесуальному кодексі України (далі ЦПК України). Ці норми створюють законодавчий каркас, який спрямовує суди на ухвалення рішень, що відповідають високим стандартам справедливості та законності.

Стаття 263 ЦПК України є центральною нормою, що визначає фундаментальні вимоги до судового рішення. Частина перша цієї статті встановлює імператив: "Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим". Це положення підкреслює подвійний стандарт якості судового акта.

Законність рішення, згідно з частиною другою статті 263 ЦПК, означає, що воно ухвалене судом "відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права".1 Це вимагає від суду не лише правильного вибору та тлумачення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, але й суворого дотримання процедурних правил, встановлених ЦПК України, протягом усього розгляду справи.

Визначення обґрунтованості судового рішення, що є ключовим для даного дослідження, надається у частині п`ятій статті 263 ЦПК: "Обґрунтованим є рішення, ухваленe на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні".1 Це визначення прямо пов`язує обґрунтованість із кількома важливими елементами:

Суд зобов`язаний дослідити всі юридично значущі факти, наведені сторонами, не ігноруючи та не розглядаючи їх вибірково. Це передбачає активну роль суду в аналізі представлених матеріалів.

Фактичні обставини, на які посилаються сторони, повинні бути не просто заявлені, а належним чином доведені за допомогою допустимих та достовірних доказів.

Недотримання вимог щодо обґрунтованості, наприклад, ухвалення рішення на неповністю з`ясованих обставинах або на недосліджених доказах, неминуче призводить до порушення норм процесуального, а часто й матеріального права, що робить таке рішення незаконним. Науково-практичний коментар до статті 263 ЦПК також підкреслює, що обґрунтованість вимагає від суду наведення у рішенні мотивів, з яких він дійшов тих чи інших висновків, та врахування всіх доводів сторін.

Законодавчі вимоги до обґрунтованості судового рішення не є сукупністю ізольованих норм. Навпаки, статті 12, 76-81, 89, 263, 264 ЦПК України створюють єдину, взаємопов`язану систему. Стаття 263 ЦПК встановлює загальну вимогу обґрунтованості. Для того, щоб рішення відповідало цій вимозі, воно повинно ґрунтуватися на доказах. Статті 76-80 ЦПК визначають, які саме дані можуть вважатися доказами та яким критеріям (належності, допустимості, достовірності, достатності) вони мають відповідати. Стаття 81 ЦПК покладає на сторони основний обов`язок надати ці докази та, що критично важливо, прямо забороняє суду ґрунтувати доказування на припущеннях. Далі, стаття 89 ЦПК встановлює правила та принципи оцінки цих доказів судом: всебічно, повно, об`єктивно, за внутрішнім переконанням, без заздалегідь встановленої сили для будь-якого доказу, та з обов`язковою мотивацією такої оцінки. Нарешті, стаття 264 ЦПК структурує сам процес ухвалення рішення, змушуючи суд послідовно відповідати на питання про встановлені факти та докази, що їх підтверджують. Таким чином, ці норми діють синергетично, спрямовуючи судовий процес до ухвалення рішення, що базується виключно на ретельно перевірених та належно оцінених доказах.

Верховний Суд послідовно наголошує, що судові рішення мають ґрунтуватися виключно на тих фактах, які були належним чином встановлені під час судового розгляду, та на обставинах, доведеність яких підтверджена допустимими та достовірними доказами.22 У своїй практиці КЦС ВС неодноразово підкреслював, що кожна обставина, на яку посилається сторона як на підставу своїх вимог чи заперечень, підлягає доведенню.

Тому, суд без дослідження всіх доказів у справі не може визначити яке буде ухвалено рішення у справі, тому стягнення будь-яких сум не відповідає розумності та справедливості до ухвалення рішення.

Крім того, позивачка просить надати їй право на користування певним майном без зазначення його ознак, чи вартості, що також унеможливлює встановлення співмірності заявлених вимог з заявленим забезпеченням позову.

Також, не надано доказів, які можуть підтвердити, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення (відсутність офіційного доходу у відповідача тощо).

Підстав, передбачених частиною 3 ст. 154 ЦПК України для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, немає.

Приймаючи до уваги наведені норми права, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, імовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352-354 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Н.С. Звєздова