ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7411/25 Справа № 199/507/25 Суддя у 1-й інстанції - КОШЛЯ А. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Кошля А.О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогою про стягнення на його користь з відповідача грошових коштів у розмірі 30 000,00 доларів США, переданих на зберігання.

Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що в березні 2024року від продажу транспортних засобів він отримав грошові кошти в розмірі 1 186 000грн, які того ж місяця конвертував у 30 000,00 доларів США.

Пояснював, що через небезпечну ситуацію у м. Дніпро, через регулярні відключення електроенергії та обстріли не жив за однією адресою, фактично жив на два місця, тому вважав що зберігати значні кошти в одному місці є ризикованим. Відповідач запропонував зберігати кошти у нього, у зв`язку з чим влітку 2024року за усною домовленістю позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США на зберігання. 10 жовтня 2024року ОСОБА_2 було направлено письмову вимогу про повернення коштів до 10 листопада 2024року, проте станом на час звернення до суду кошти не повернуто.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено та позивачем не доведено факт укладення між ним та відповідачем договору зберігання, оскільки письмова форма такого договору на суму, про яку вказує позивач повинна була дотримана згідно норм Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

04 червня 2025року ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025року.

В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у справі достатньо доказів наявності у позивача суми грошових коштів, які були передані відповідачеві, більш того сам відповідач не заперечував вказаних обставин.

Скаржник вважав, що ним надано достатньо доказів для задоволення його позовних вимог.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не заперечував проти апеляційної скарги, підтверджував обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2025року апеляційну скаргу було залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2025рокусправу призначено до судового розгляду на 14 жовтня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Як вказує позивач, влітку 2024року за усною домовленістю він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США на зберігання.

10 жовтня 2024року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 вручена вимога, в якій останній просить до 10 листопада 2024року повернути його кошти у розмірі 30 000,00 доларів США, які передані на зберігання за усною домовленістю, проте на даний час кошти не повернуті.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 березня 2024року позивачем здійснено продаж автомобіля за ціною 500 000,00грн, згідно договору від 02 березня 2024року позивачем продано транспортний засіб за ціною 224 000,00грн, згідно договорів від 09 березня 2024року реалізовано передані позивачем на комісію транспортні засоби ціною 231 000,00грн кожен, а всього на загальну суму 1 186 000грн. Як вказує позивач ним здійснено конвертацію вказаної суми в долари США 30 000,00.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що матеріалами справи не підтверджено та позивачем не доведено факт укладення між ним та відповідачем договору зберігання, оскільки письмова форма такого договору на суму, про яку вказує позивач, повинна була дотримана згідно норм ЦК України.

Суд виснував, що недотримання сторонами договору обов`язкових норм ЦК України не може безальтернативно створювати умови, за яких сторона яка заявляє про порушення умов договору іншою стороною не буде вчиняти дій направлених на доказування як факту так і предмету договору. Тягар доказування лягає на сторону яка звертається до суду, як і ризик настання негативних наслідків пов`язаних з недотриманням чинного законодавства сторонами і момент укладення договору. Відносини довіри не можуть підміняти правові норми регулювання у разі вчинення правочинів.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи доведено позивачем існування обставин укладення договору зберігання коштів з відповідачем.

Так, частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частинами першою, третьою статті 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно пункту третього частини першої статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу. Розписка, квитанція або інший документ є документом, який видається зберігачем поклажодавцю за договором зберігання, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання зберігачем від поклажодавця певної речі (речей).

У даній справі позивач вказував, що на зберігання відповідачу було передано 30 000,00доларів США, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому такий правочин слід було вчиняти у письмовій формі.

Водночас, позивачем не надано суду будь-якого документу, як то розписка, квитанція тощо, який би підтверджував укладення з відповідачем договору зберігання, умови договору або засвідчував отримання зберігачем від поклажодавця грошових коштів.

Тож, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та з урахуванням встановлених судом обставин справи, відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Заявником не надано доказів існування обставин укладення договору зберігання коштів з відповідачем.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у справі достатньо доказів наявності у позивача суми грошових коштів, які були передані відповідачеві, більш того сам відповідач не заперечує вказаних обставин, є безпідставними, оскільки наявність у позивача певної суми коштів не свідчить про їх передачу відповідачеві на зберігання.

Так, під час розгляду справи, суд першої інстанції надавав оцінку вказаним доводам позивача та дійшов правильного висновку, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Відповідач письмову заяву про визнання позову суду не подавав, відсутність заперечень не може розцінюватись як визнання позову, окрім того, навіть за наявності письмової заяви відповідача, таке визнання позову буде суперечити вимогам цивільного законодавства, оскільки формальне визнання позову не може підміняти правове регулювання спірних правовідносин реальність яких не доведена під час розгляду справи.

Тож встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2025року.

Судді: